Kaliane Bradley

MINISTERSTVO

ČASU

Copyright © Kaliane Bradley, 2024

Translation © Petra Urbanová, 2024

Original English title: THE MINISTRY OF TIME

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-685-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-686-8 (mobi)

Mým rodičům

I

Možná tentokrát zemře.

Uvědomí si, že mu to nedělá starosti. Snad že už mu je taková zima, že má mozek zatemněný jako v opilosti. Přijdou-li nějaké myšlenky, mají podobu průzračných, volně plovoucích medúz. Když se mu arktický vítr zahryzává do rukou a chodidel, myšlenky mu uvnitř lebky šplíchají. Budou tím posledním, co zmrzne.

Ačkoli to už necítí, ví, že kráčí. Led před ním se houpe tam a sem, jistě se tedy pohybuje vpřed. Přes záda mu visí zbraň, vepředu nese tlumok. Jejich hmotnost je bezvýznamná a sisyfovská.

Má dobrou náladu. Pokud by měl ve rtech ještě nějaký cit, pískal by si.

V dáli slyší zadunění děla. Tři výstřely v řadě – jako kýchnutí. Loď dává znamení.

Kapitola první

Žena, která se mnou měla vést pohovor, přeťala tok mých myšlenek tím, že vyslovila mé jméno. Své vlastní jméno nepronáším ani v duchu. Vyslovila ho správně, což většina lidí nesvede.

„Jmenuji se Adela,“ představila se. Měla pásku přes oko a blond vlasy stejné barvy a struktury jako seno. „Jsem náměstkyně na ministerstvu.“

„Na kterém?“

„Posaďte se.“

Právě probíhalo šesté kolo přijímacího pohovoru. Práce, o niž jsem se ucházela, byla interní pozicí s označením „vyžadována bezpečnostní prověrka“ – nejspíš z toho důvodu, že na dokumentech s platovými pásmy by razítka Přísně tajné působila hloupě. Prověrku na tento stupeň jsem neměla, tudíž mi nikdo neřekl, o jakou práci se vlastně jedná. Jelikož za ni však nabízeli téměř trojnásobek mé současné mzdy, s radostí jsem se vrhla do neznáma. Abych se dostala tak daleko, musela jsem předvést vynikající výsledky v první pomoci, ochraně zranitelných subjektů a testu ministerstva vnitra o životě ve Velké Británii. Věděla jsem, že půjde o úzkou spolupráci s uprchlíkem či uprchlíky se zvláštním postavením a zvláštními potřebami, ale netušila jsem, odkud ty osoby utíkají. Předpokládala jsem, že se bude jednat o politicky důležité utečence z Ruska nebo Číny.

Adela, náměstkyně pro bůhví co, si zastrčila blonďatý pramen za ucho, až jí vlasy zapraskaly.

„Vaše matka byla uprchlice, že ano?“ prohodila, což je dost vyšinutý způsob, jak zahájit pracovní pohovor.

„Ano.“

„Z Kambodže,“ upřesnila.

„Ano.“

Tuto otázku mi během celého přijímacího pohovoru položili hned několikrát. Obvykle se stoupavou intonací, jako by očekávali, že je opravím, protože nikdo přece nemůže být z Kambodže. Nevypadáte kambodžsky, poznamenal jeden z těch vtipálků v úvodním kole – a pak mu zahořely tváře, protože se pohovor pro účely kontroly a školení zaměstnanců nahrával. Za svůj komentář dostal napomenutí. Lidé mi to však říkají často a myslí tím: vypadáte jako běloška, co se do země přistěhovala teprve nedávno – možná Španělka – a také se nezdá, že byste za sebou vláčela genocidu, což je fajn, protože takové věci lidi rozladí.

Adela však nenavázala dalšími otázkami týkajícími se genocidy (Máte tam ještě nějaké příbuzné chápavý výraz? Jezdíte tam někdy soucitný úsměv? Nádherná země zasmušilý pohled, když jsem se tam byla podívat slzy na spodním víčku, všichni tam byli tak přátelští…). Jen přikývla. Uvažovala jsem, zda nezvolí vzácnou čtvrtou možnost a neprohlásí tu zemi za špinavou.

„Nikdy by se neoznačila za uprchlici, ani za někdejší,“ dodala jsem. „Je trochu divné slyšet, jak to o ní říkají jiní.“

„Osoby, se kterými budete pracovat, ten pojem také pravděpodobně používat nebudou. Preferujeme slovo ‚expat‘. A abych zodpověděla vaši otázku, jsem náměstkyně pro expatriaci.“

„A jedná se o expaty z…?“

„Minulosti.“

„Co prosím?“

Adela pokrčila rameny. „Ovládáme technologii cestování časem,“ pronesla nezúčastněně, jako kdyby popisovala kávovar. „Vítejte na ministerstvu.“

Každý, kdo někdy viděl film o cestování časem, četl knihu, v níž se časem cestovalo, nebo nad cestováním časem uvažoval ve vozidle veřejné dopravy, které mělo zpoždění, ví, že jakmile si začne lámat hlavu s fyzikálním vysvětlením, zabředne do snůšky nesmyslů. Jak to funguje? Jak by to vůbec mohlo fungovat? Jelikož existuji současně na začátku i na konci tohoto textu, což je svým způsobem také cestování časem, říkám ti: nedělej si s tím starosti. Potřebuješ vědět jedině to, že v blízké budoucnosti britská vláda vyvine způsob, jak cestovat časem, ale ještě s tím ani nezačala.

Aby se předešlo chaosu, který je se změnou běhu dějin nedílně spjatý – mohou-li být „dějiny“ považovány za soudržný a jednotný chronologický narativ, což je další nesmysl – bylo ujednáno, že se z minulosti budou vyzvedávat pouze lidé z válečných oblastí, z dob nějakých přírodních katastrof či epidemií. Tito lidé, expatrianti do jednadvacátého století, by ve své časové linii beztak zemřeli. Jejich odstranění z minulosti by budoucnost nemělo nijak ovlivnit.

Nikdo neměl sebemenší tušení, co může cestování napříč časem udělat s lidským tělem. Druhým důvodem, proč bylo důležité zvolit osoby, které by ve své časové linii zemřely, bylo tedy to, že mohly stejně tak snadno zemřít i v té naší, jako když rybu žijící v hlubinách vytáhnete na mořský břeh. Možná lidská nervová soustava dokáže přečkat jen omezený počet epoch. Pokud by se u expatů projevil temporální ekvivalent dekompresní nemoci potápěčů a jako šedorůžový rosol by protekli odtokem v laboratoři ministerstva, alespoň by to nebyla – statisticky vzato – vražda.

Pokud ale „expaté“ přežijí, budou tu lidé, a tedy zdroj komplikací. Když máte co do činění s uprchlíky, obzvláště ve větším počtu, je lepší o nich jako o lidech nepřemýšlet. Dělá to nepořádek v papírování. Když se ale o expatech začalo uvažovat z pohledu lidských práv, ukázalo se, že splňují kritéria ministerstva vnitra pro žadatele o azyl. Bylo by nepříliš etické vyhodnocovat jen a pouze fyziologické účinky cestování časem. Abychom se dozvěděli, zda se budoucnosti opravdu přizpůsobili, museli v ní expaté žít a být nepřetržitě sledováni svým doprovodem, což, jak vyšlo najevo, byla práce, o niž jsem se úspěšně ucházela. Nazývali nás „přemostníky“ – nejspíš proto, že „asistenti“ spadali do nižší platové třídy.

Od devatenáctého století ušel náš jazyk pořádný kus cesty. Jedním z významů slova „moudrý“ tehdy bylo i „vnímavý“. „Gay“ v angličtině znamenalo „veselý“. Spojení „azyl pro choromyslné“ i „žadatel o azyl“ obsahují stejný základní význam slova „azyl“: nedotknutelné místo poskytující útočiště a bezpečí.

Tvrdili nám, že expaty vedeme do bezpečí. Krev a vlasy na podlaze blázince jsme odmítali vidět.

Byla jsem radostí bez sebe, že jsem tu práci dostala. Na své pozici v jazykovém oddělení ministerstva obrany jsem už jen stagnovala. Pracovala jsem jako překladatelka a poradkyně se zaměřením na jihovýchodní Asii, obzvláště Kambodžu. Jazyky, z nichž jsem překládala, jsem se naučila na univerzitě. Přestože na nás matka doma mluvila khmersky, nedokázala jsem si znalost jazyka během dospívání udržet. Přišla jsem ke svému kulturnímu odkazu jako cizinka.

Práce v jazykovém oddělení se mi líbila, ale chtěla jsem se stát agentkou pracující v terénu, a když jsem ve zkoušce dvakrát neobstála, byla jsem tak trochu bezradná ohledně směru, kterým by se moje kariéra měla ubírat. Co pamatuji, rodiče se mnou měli jiné plány. Když jsem byla hodně malá, matka se svými ambicemi netajila. Chtěla, abych se stala předsedkyní vlády. Jako předsedkyně vlády bych „něco udělala“ s britskou zahraniční politikou – a také bych rodiče brala na okázalé státní večeře. Měla bych vlastního řidiče. (Moje matka řídila jen nerada, takže řidič byl důležitý.) Naneštěstí mi vtloukla do hlavy i karmické následky klepů a lhaní – čtvrtá morální zásada buddhismu je v tomto směru jednoznačná – tudíž moje politická kariéra skončila, ještě než vůbec začala, když mi bylo osm let.

Moje mladší sestra se uměla přetvařovat mnohem dovedněji. Já s jazykem zacházela svědomitě, ona nejednoznačně, výbojně. Proto jsem se já stala překladatelkou a ona spisovatelkou – nebo se o to přinejmenším pokusila a stala se redaktorkou. Můj plat byl výrazně vyšší než její mzda a rodiče chápali, co vlastně dělám, takže se dá říct, že karma zapracovala v můj prospěch. Moje sestra by řekla něco ve smyslu „jdi se vycpat“. Ale vím, že by to myslela mile. Asi.

Dokonce i v den, kdy jsme se s expaty měli setkat, jsme se o slovu „expat“ dohadovali.

„Pokud jsou to uprchlíci,“ prohlásila Simellia, která také patřila mezi přemostníky, „pak bychom je měli nazývat uprchlíky. Nestěhují se na chatičku v Provence.“

„Sami sebe možná za uprchlíky považovat nebudou,“ opáčila náměstkyně Adela.

„A zeptal se jich už někdo na to, co si myslí?“

„Z většiny se považují za oběti únosu. Devatenáct set šestnáctka si myslí, že se ocitl za nepřátelskou linií. Šestnáct set šedesát pětka si myslí, že je mrtvá.“

„A to nám je předáte dneska?“

„Tým pro tělesnou a duševní pohodu je toho názoru, že pokud bychom je na nemocničním oddělení drželi déle, mohlo by to mít negativní dopad na jejich adaptaci,“ prohlásila Adela tónem suchým jako staré, zaprášené papíry.

Dohadovali jsme se – nebo spíše Simellia a Adela se dohadovaly – v jedné z nekonečných místností na ministerstvu: v barvě oblázků a se světly zabudovanými do stropu, standardizované takovým způsobem, až se zdálo, že když otevřete dveře, ocitnete se v dalším identickém prostoru a pak dalším a dalším. Místnosti jako tato jsou navržené k tomu, aby podporovaly byrokracii.

Mělo se jednat o závěrečnou informační schůzku pěti přemostníků: Simellie, Ralpha, Ivana, Eda a mě. Všichni jsme prošli šestikolovým pohovorem, který přiložil metaforickou vrtačku k našim stoličkám a vrtal: Jste nebo byl/a jste v minulosti odsouzen/a za jakoukoli činnost, která by mohla ohrozit váš bezpečnostní status, nebo jste do takové činnosti byl/a zapleten/a? Následovalo devět měsíců příprav. Nekonečné pracovní skupiny a prověrky osobního zázemí. Vytvoření fiktivních pracovních pozic na našich bývalých odděleních (ministerstvo obrany, diplomatický servis, ministerstvo vnitra). A teď jsme se nacházeli tady, v místnosti, kde bylo slyšet, jak žárovkami proudí elektřina, připraveni utvářet dějiny.

„Když si myslí,“ řekla Simellia, „že jsou po smrti nebo na západní frontě, a vy je vrhnete do našeho světa, nemyslíte, že to může jejich adaptaci ztížit? Ptám se jako psycholožka i jako osoba s běžnou mírou empatie.“

Adela pokrčila rameny.

„Možná. Tato země vystěhovalce z minulosti nikdy předtím nepřijala. Možná během roka zemřou na genetické mutace.“

„Měli bychom něco takového očekávat?“ zeptala jsem se polekaně.

„Netušíme, co očekávat. Proto máte tuto práci.“

V sálu, který ministerstvo k předání expatů připravilo, panovala atmosféra starodávného ceremoniálu: dřevěné obložení, olejomalby, vysoký strop. Oproti těm standardizovaným místnostem působil sál o dost honosněji. Myslím, že za tím krokem stál některý z administrativních pracovníků se smyslem pro efekt. Místnost se svým stylem a zvláštním způsobem, jakým okna zplošťovala sluneční svit, od devatenáctého století nejspíš nezměnila. Quentin, můj referent, už byl na místě. Vypadal, jako kdyby mu bylo špatně – u některých lidí se tak projevuje rozrušení.

Než jsem stihla uvyknout myšlence, že se setkám se svým expatem, už ho dva agenti vedli dveřmi na opačné straně místnosti.

Byl bledý, ztrhaný. Vlasy mu ostříhali tak nakrátko, že se mu narovnaly kudrliny. Otáčel hlavou a rozhlížel se po místnosti a já si z profilu všimla jeho výrazného nosu – pozoruhodně přitažlivého a pozoruhodně velkého. Jako kdyby mu z obličeje rostla skleníková květina. Jeho rysy oplývaly jakousi oslnivou nadměrností, díky čemuž vypadal hyperrealisticky.

Stál velice zpříma a díval se na mého referenta. Nevím proč, ale když se podíval na mě, hned zase odvrátil zrak.

Udělala jsem krok vpřed a jeho pohled se opět přesunul ke mně.

„Komandér Gore?“

„Ano.“

„Jsem vaše přemostnice.“

Graham Gore (komandér, Královské námořnictvo, cca 1809 – cca 1847) se tou dobou nacházel v jednadvacátém století už pět týdnů, nicméně zcela při smyslech byl z té doby jen pár dní – stejně jako ostatní expaté. Vyzvednutí člověka z minulosti vyžadovalo čtrnáct dní hospitalizace. Dva z původních sedmi expatů při přesunu časem zemřeli, zůstalo jich pouze pět. Jemu doktoři léčili zápal plic, vážné omrzliny, rané stadium kurdějí a dva zlomené prsty u nohou, po nichž si lehkovážně vykračoval. Rovněž tržné rány od taseru – vystřelil po dvou členech týmu, který ho vyzvedával, a třetí z nich byl nucen zasáhnout takto drasticky.

Třikrát se pokusil z ministerského nemocničního oddělení uprchnout, a proto ho museli utišit sedativy. Jakmile přestal vzdorovat, absolvoval úvodní instruktáž s psychology a odborníky na viktoriánské období. Začínal úplně od píky. Pro snazší adaptaci expatům poskytli pouze poznatky týkající se věcí z bezprostředního okolí a obecně využitelné informace: když jsem se s ním setkala, byl obeznámen se základy elektrického vedení, spalovacího motoru, vodovodů a kanalizace. Nevěděl nic o světových válkách ani studené válce, sexuální revoluci v šedesátých letech dvacátého století ani válce proti terorismu. Začali mu vykládat o rozpadu britského impéria, ale nesetkalo se to s dobrou odezvou.

Ministerstvo nám zařídilo auto, které nás mělo odvézt k domu. Z teorie už sice auta znal, ale seděl v něm poprvé. Zíral ven z okénka, sinalý – snad údivem.

„Pokud máte nějaké otázky,“ prohodila jsem, „klidně se ptejte. Uvědomuju si, že je toho teď na vás hodně.“

„Těší mne zjištění, že dokonce ani v časech budoucích Angličané neztratili umění ironického eufemismu,“ opáčil, aniž se na mě podíval.

Na krku, blízko ušního lalůčku, měl mateřské znaménko. Jeho jediný dochovaný daguerrotyp ho zachycoval v oděvu ze čtyřicátých let devatenáctého století, s vysokým stojacím límcem. Nemohla jsem od toho znaménka odtrhnout pohled.

„Toto je Londýn?“ zeptal se konečně.

„Ano.“

„Kolik lidí tu nyní žije?“

„Skoro devět milionů.“

Opřel se do sedadla a zavřel oči.

„Takto vysoká cifra ani nemůže být skutečná,“ zamumlal. „Raději zapomenu, co jste mi právě sdělila.“

Dům z červených cihel, který nám ministerstvo dalo k dispozici, pocházel z pozdně viktoriánského období a původně byl určen pro místní dělnictvo. Pokud by se Gore dožil osmdesáti, mohl spatřit jeho výstavbu. Nicméně vzhledem k tomu, že mu v době přesunu bylo třicet sedm let, nestihl poznat ani krinolíny, ani Příběh dvou měst od Dickense, ani rozšíření volebního práva na dělnickou třídu.

Vystoupil z auta a rozhlédl se po ulici s malátností člověka, který přejel celý kontinent a ještě si musí najít hotel. Vyskočila jsem hned za ním. Pokusila jsem se podívat se na svět jeho očima. Usoudila jsem, že se nejspíš bude ptát na auta zaparkovaná podél silnice nebo pouliční lampy.

„Máte klíče?“ zeptal se. „Nebo se dveře nyní otevírají kouzelným slůvkem?“

„Ne, mám…“

„Sezame, otevři se,“ pronesl temným hlasem do otvoru na poštu ve dveřích.

Uvnitř jsem mu nabídla, že uvařím čaj. On prohlásil, že by si s mým svolením rád prohlédl dům. Svolení dostal a rychle si dům prošel. Našlapoval pevným krokem, jako kdyby očekával, že mu bude podlaha klást odpor. Když se vrátil zpátky do kuchyně spojené s jídelnou a opřel se o zárubeň dveří, trapně jsem se zadrhla. Dostihla mě nejen tréma, ale i šok z jeho nemožné přítomnosti. Čím déle tam byl – a on tam setrvával dál – tím víc sílil můj pocit, že se prodírám ven ze svého těla. Zažívala jsem jakousi změnu úhlu pohledu, a to ve všech směrech, a snažila jsem se na sebe pohlédnout zvenčí, abych jí mohla porozumět. Odsunula jsem čajový sáček k okraji hrnku.

„My zde máme… přebývat spolu?“ otázal se.

„Ano. Každému expatovi byl na jeden rok přidělen přemostník. Máme vám pomoci přizpůsobit se vašemu novému životu.“

Založil si ruce na hrudi a prohlížel si mě. Oči měl oříškově hnědé, protkané zelenými čárami a rámované hustými řasami. Byly nápadně krásné a zároveň nesdílné.

„Vy jste neprovdána?“ zeptal se.

„Ano. Ale v tomhle století se nejedná o nevhodné uspořádání. Až budete s to začít se začleňovat do společnosti, měl byste se o mně mimo ministerstvo nebo lidem, kteří do tohohle projektu nejsou zapojeni, zmiňovat jako o své spolubydlící.“

„‚Spolubydlící‘,“ zopakoval přezíravě. „Jaké významy s sebou ten výraz nese?“

„Že jsme dva lidé, kteří netvoří pár, dělíme se o nájemné a není mezi námi žádný milostný poměr.“

Zdálo se, že se mu ulevilo.

„Inu, nehledě na vaše zvyky si nejsem jist, zda se jedná o slušné uspořádání,“ odvětil. „Ale pakliže jste připustili, aby zde pobývalo devět milionů lidí, jde patrně o nutnost.“

„To jo. Vedle vás je taková bílá skříň s madlem. To je chladnička – neboli lednice, jak jí říkáme. Můžete otevřít dvířka a vyndat mléko, prosím?“

Otevřel lednici a nahlédl dovnitř.

„Ledová skříň,“ poznamenal se zájmem.

„Tak nějak. Na elektřinu. Myslím, že elektřinu vám vysvětlili…“

„Ano. Rovněž si jsem vědom toho, že se Země otáčí kolem Slunce. Abych vám ušetřil trochu času.“

Otevřel přihrádku na ovoce a zeleninu.

„Vida, mrkve stále existují. I zelí. Jak poznám mléko? Povíte mi, doufám, že dosud používáte mléko od krav.“

„Ano. Malá lahev, horní police, modré víčko.“

Zahákl prst do držadla na lahvi a donesl mi ji.

„Posluhovačka má dnes volno?“

„Žádná posluhovačka tu není. Ani kuchařka. Většinu věcí si děláme sami.“

„Ach tak,“ hlesl a zbledl.

Ukázala jsem mu pračku, plynový sporák, rádio, vysavač.

„Hle, vaše posluhovačky,“ podotkl.

„To nejste daleko od pravdy.“

„A kde jsou sedmimílové boty?“

„Ty jsme zatím nevynalezli.“

„Neviditelný plášť? Ikarova křídla, jež odolají slunci?“

„Také ne.“

Usmál se. „Podrobili jste si sílu blesku,“ řekl, „a využili jste ji k tomu, abyste si nemuseli najímat výpomoc.“

„No, vlastně,“ pustila jsem se do předem naplánovaného proslovu o sociální mobilitě a domácích pracích, přičemž jsem se dotkla minimální mzdy, velikosti průměrné domácnosti a zapojení žen do pracovního procesu. Řeč mi zabrala celých pět minut a ke konci můj hlas přešel do stejné ostýchavé, rozvláčné polohy, kterou jsem používala před lety, když jsem si u rodičů vyprošovala oddálení večerky.

Jakmile jsem skončila, řekl jen: „Dramatický nárůst nezaměstnanosti po ‚první‘ světové válce?“

„Ehm…“

„Snad byste mi to mohla vysvětlit zítra.“

To je vše, co si z prvních hodin s ním pamatuji. Pak jsme si šli každý po svém a pohasínající den strávili tím, že jsme kolem sebe ostýchavě kroužili jako bubliny vosku v lávové lampě. Očekávala jsem, že se kvůli té cestě časem psychicky zhroutí a třeba mě kousne nebo po mně s vražednými úmysly chňapne, ale on se povětšinou jen dotýkal různých věcí, přejížděl po nich nutkavým pohybem, který byl, jak jsem se později dozvěděla, následkem trvalého poškození nervů způsobeného omrzlinami. Patnáctkrát za sebou spláchl záchod, a zatímco se nádržka napouštěla, zůstal tichý jako poštolka nehlasně třepetající křídly, snad údivem nebo rozpaky. Za další hodinu jsme zkusili sedět spolu v jedné místnosti. Vzhlédla jsem k němu, když se prudce nadechl nosem, a zahlédla jsem, jak odtahuje prsty od žárovky v lampě. Na chvíli se vrátil do svého pokoje a já se usadila na verandě za domem. Byl vlahý jarní večer. Přes trávník si to klátivě vykračovali holubi hřivnáči s přihlouplýma očima, po bříška zaboření do jetele.

Seshora jsem zaslechla opatrnou polonézu: rozezněla se, zakolísala a ustala. Vzápětí jeho krokyv kuchyni. Holubi vzlétli, tlukot jejich křídel zněl jako potlačovaný smích.

„Tu flétnu opatřilo ministerstvo?“ zeptal se mých zad.

„Ano. Řekla jsem jim, že by pro vás mohla představovat ukotvení.“

„Á. Děkuji. Vy… jste věděla, že hraji na flétnu?“

„Zmiňuje to několik dochovaných dopisů od vás a dopisů, v nichž se o vás píše.“

„Četla jste i listy, jež zmiňují mé žhářské sklony a mou hrůznou minulost pokoutních husích zápasů?“

Otočila jsem se a jen na něj zírala.

„To byl žert,“ vysvětlil.

„Aha. Dočkám se hodně takových?“

„Záleží, jak často na mne vyrukujete s výroky jako: ‚Četla jsem vaše soukromá psaní.‘ Smím se k vám připojit?“

„Prosím.“

Posadil se vedle mě, mezi našimi těly nechal asi třiceticentimetrový odstup. Z okolí se ozývaly nejrůznější zvuky a všechny zněly jako něco jiného. Vítr šumící v korunách stromů zněl jako zurčící voda. Veverky jako brebentící děti. Vzdálený rozhovor upomínal na chrastění oblázků pod nohama. Měla jsem pocit, že bych mu vše měla vysvětlovat, jako kdyby neznal ani stromy.

Bubnoval prsty o verandu. „Předpokládám,“ nadhodil opatrně, „že jste ve vaší epoše již ustoupili od takových přízemních neřestí, jako je tabák.“

„Máte patnáct let zpoždění. Kouření teď vychází z módy. Ale mám pro vás i dobré zprávy.“

Vstala jsem – odvrátil hlavu, jako by nechtěl pohledem zavadit o moje holá lýtka – a ze zásuvky v kuchyni přinesla krabičku cigaret a zapalovač.

„Tady máte. Zařídila jsem, aby je pro vás ministerstvo obstaralo. Ve dvacátém století byly doutníky víceméně nahrazeny cigaretami.“

„Děkuji. Jistě si na ně zvyknu.“

Zcela ho pohltilo zkoumání, jak z krabičky sundat plastovou fólii – kterou si pečlivě uložil do kapsy – pak škrtl zapalovačem a zamračil se na varovný nápis na krabičce. Já upřeně hleděla na trávník a cítila se, jako kdybych své plíce musela ovládat ručně.

O několik vteřin později se zjevnou úlevou vydechl obláček kouře.

„Lepší?“

„Zahanbuje mne přiznat, o kolik. Hm. Za mých časů si slušně vychované mladé dámy tabák nedopřávaly. Ale všímám si, že se ledacos změnilo. Kupříkladu délka sukní. Kouříte?“

„Ne…“

Poprvé se mi usmál přímo do obličeje. Do tváří se mu zařezávaly ďolíčky podobné dvojici uvozovek.

„To vyznělo zvláštně. Dříve jste tedy kouřila?“

„Ano.“

„A přestala jste, poněvadž všechny balíčky cigaret nesou toto ukřičené varování?“

„Víceméně. Jak už jsem říkala, kouření přestalo být moderní, protože jsme zjistili, jak nezdravé je. Krucinál. Dáte mi jednu, prosím?“

Jeho ďolíčky i úsměv zmizely, jakmile jsem vyslovila slovo „krucinál“. Předpokládám, že co se jeho týkalo, mohla jsem klidně říct „doprdele“ a vyšlo by to nastejno. Uvažovala jsem, co se stane, až „doprdele“ časem řeknu, protože tak jsem zaklela minimálně pětkrát za den. Přesto mi krabičku nabídl a pak mi jednu cigaretu s anachronistickou galantností připálil.

Chvilku jsme kouřili mlčky. Po nějaké době ukázal prstem k obloze.

„Co je tamto?“

„To je letadlo. Jedná se o… no. Nebeskou loď.“

„Jsou v něm lidé?“

„Nejspíš tak okolo stovky.“

„V té malé šipečce?“

Sledoval ho, mhouřil oči zpoza cigarety.

„Jak vysoko letí?“

„Asi v deseti kilometrech.“

„To jsem si myslel. Vida, vida. Přece jen jste s těmi podrobenými blesky zmohli něco zajímavého. Musí letět velice rychle.“

„To ano. Let z Londýna do New Yorku trvá osm hodin.“

Znenadání zakašlal, vyrážeje ze sebe obláček dýmu. „Ech – okamžik na mne prosím nemluvte,“ hlesl. „Je toho… na dnešní den již poněkud dost.“

Típl cigaretu o verandu. „Osm hodin,“ zamumlal. „Snad že na obloze není příliv a odliv.“

Té noci jsem spala nepříjemně mělce, můj mozek balancoval na hranici nevědomí jako nožky komára ve snaze udržet se na hladině rybníka. Spíš jsem na spánek rezignovala, než že bych se vzbudila.

Na podestě jsem zahlédla obrovitý stín jako vypláznutý jazyk, táhl se od zavřených dveří koupelny až k mé ložnici. Šlápla jsem do něj a ozvalo se čvacht.

„Komandére Gore?“

„Á,“ ozval se zpoza dveří tlumený hlas. „Dobré ráno.“

Dveře koupelny se otevřely dokořán, jaksi provinile.

Gore už byl zcela oblečený, seděl na okraji vany a kouřil. Na dně vany se skvěla čára cigaretového popela a mýdlového povlaku, která tam zbyla po vypuštění vody. V mýdlence byly típnuté dvě cigarety.

Teprve jsem měla zjistit, že to bude jeho zvyk: brzo vstát, vykoupat se, odklepávat popel do vany. Nedokázala jsem ho přesvědčit, aby si přispal, použil sprchu – kterou neměl v oblibě a o které prohlásil, že je „nehygienická“ – nebo klepal popel do popelníků, které jsem významně pokládala na okraj vany. Ocital se v rozpacích, kdykoli zahlédl můj holicí strojek – sám se holil břitvou – a trval na tom, že budeme mít každý své vlastní mýdlo.

To všechno však mělo následovat až později. Onoho prvního rána Gore kouřil jednu cigaretu za druhou a z přívodního potrubí crčela voda. Nádržka záchodu ležela na podlaze, leskla se jako usmrcená velryba. Z podlahy se linul odporný zápach.

„Snažil jsem se zjistit, jak funguje,“ vysvětloval rozpačitě.

„To vidím.“

„Obávám se, že jsem se nechal trochu unést.“

Gore byl důstojníkem za soumraku věku plachetnic, ne inženýrem. Jsem si jistá, že toho věděl spoustu o lodní výstroji, ale pravděpodobně nikdy nevzal do ruky nástroj, který by byl technologicky složitější než sextant. Nikdo se zdravým rozumem obvykle nepodlehne nutkání rozebrat potrubí. Navrhla jsem mu, že by si snad mohl umýt ruce u umyvadla dole, já bych třeba zavolala instalatéra a teoreticky bychom mohli zatím vyrazit na zdravotní procházku po nedalekém vřesovišti.

Nad nedopalkem cigarety o tom se vší vážností přemýšlel.

„Ano, rád,“ řekl konečně.

„Tak půjdeme dolů a nejdřív si umyjeme ruce.“

„Byla to čistá voda,“ řekl a zamáčkl cigaretu. Obličej měl odvrácený od mého, ale viděla jsem, jak kůže kolem jeho mateřského znaménka na krku růžoví.

„I tak. Bacily.“

„‚Bacily‘?“

„Hm. Bakterie. Malí, maličcí tvorečkové, kteří žijí… tak nějak ve všem. Jsou viditelní jen pod mikroskopem. Ti zlí šíří nemoci. Choleru, břišní tyfus, úplavici.“

Vzhledem ke znepokojenému úžasu, který se Goreovou tváří mihl, jsem stejně tak dobře mohla jmenovat Otce, Syna a Ducha svatého. Sklopil zrak ke svým dlaním a pomalu natáhl ruce, držel si je od těla jako dvě vzteklé krysy.

Jakmile jsme vykročili ke vřesovišti, spojení „čerstvý vzduch“ mu poskytlo alespoň nějakou útěchu. Teorie o bacilech ho ohromila mnohem víc než elektřina. V době, kdy jsme míjeli první ranní pejskaře, jsem mu zapáleně a s živou gestikulací popisovala příčinu zubních kazů.

„Není od vás příliš uctivé tvrdit, že mám v ústech bacily.“

„Všichni mají v ústech bacily.“

„Mluvte sama za sebe.“

„Bacily máte na botách a pod nehty. Tak to na světě prostě je. Sterilní prostředí je… no, mrtvé.“

„Toho se nehodlám účastnit.“

„Nemáte na výběr!“

„Napíši ostře formulovanou stížnost.“

Šli jsme ještě kousek dál. Do tváří se mu začínala vracet barva, ačkoli okolo jeho očí jsem pozorovala známky psychického vypětí a nespavosti. Když mě přistihl, jak si ho prohlížím, pozvedl obočí a já se obezřetně usmála.

„Opatrně,“ řekl. „Jsou vám vidět bacily.“

„No dovolte!“

U pojízdného stánku s občerstvením zaparkovaného u dětského hřiště jsme si koupili croissanty a čaj. Buď mu byl tento koncept známý, nebo ho dokázal pochopit z kontextu, takže jsme se zvládli za chůze nasnídat, aniž bych mu musela odhalovat další překvapivé skutečnosti.

„Prý tu je více, ehm, expatů,“ nadhodil posléze.

„Ano. Je vás dohromady pět.“

„A o koho se jedná, prosím?“

„Máme tu ženu z roku 1665, kterou vyzvedli z Velkého moru v Londýně. Hm. Muže – myslím, že poručíka – z roku 1645, bitva u Naseby. Bránil se ještě více než vy. Pak tu je armádní kapitán – rok 1916. Bitva na Sommě. A jedna žena z Robespierrovy Paříže, 1793, ta má celkem zajímavý psychologický profil.“

„Tedy jste ‚nevyzvedli‘ nikoho jiného z naší expedice?“

„Ne.“

„Mohu se zeptat, proč ne?“

„Podívejte, jedná se o experimentální projekt. Chtěli jsme vytáhnout jednotlivce z co možná nejširšího spektra časových období.“

„A vybrali jste si mne raději než, řekněme, kapitána Fitzjamese?“

Překvapeně jsem na něj zamžourala. „Ano. Měli jsme písemné doklady o tom, že jste – že jste expedici opustil…“

„Že jsem zemřel.“

„Ehm. Ano.“

„Jak jsem zemřel?“

„To v nich nebylo uvedeno. Zmiňovali se o vás jako o ‚zesnulém komandéru Goreovi‘.“

„Jací ‚oni‘?“

„Kapitán Fitzjames, kapitán Crozier. Po smrti sira Johna Franklina veleli expedici společně.“

Kráčeli jsme mátožným, ostražitým tempem a on poněkud ochladl.

„Kapitán Fitzjames o vás mluvil s velkým uznáním,“ odvážila jsem se říct. „‚Muž pozoruhodně stálého charakteru, velice dobrý důstojník té nejpříjemnější povahy.‘“

Nato se mu ve tvářích konečně objevily ďolíčky.

„Sepsal tedy po návratu své paměti?“ zeptal se Gore potěšeně.

„É… Komandére Gore…“

„Hm?“

„Myslím, že bych vám měla… Můžeme se posadit? Tady na tu lavičku.“

Zarazil se uprostřed kroku, tak znenadání, že jsem se kopla do kotníku, jak jsem se snažila zastavit.

„Právě se mi chystáte říci, že se kapitánu Fitzjamesovi něco stalo,“ poznamenal.

„Posaďme se. Tady.“

„Co se stalo?“ zeptal se. Ďolíčky zmizely. Zjevně mi jich nebylo dopřáno na dlouho.

„Něco se stalo… všem.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se maličko netrpělivě.

„Expedice se ztratila.“

„Ztratila?“

„V Arktidě. Nikdo se z ní nevrátil.“

„Účastnilo se jí 126 mužů na dvou nejsilnějších lodích Královského námořnictva,“ řekl. „Tvrdíte mi, že se do Anglie nevrátil jediný z nich? Ani kapitán Crozier? Ten byl v Antarktidě…“

„Nikdo nepřežil. Je mi to líto. Myslela jsem, že vám to na ministerstvu řekli.“

Zíral na mě. Když naklonil hlavu, zelené prstence v jeho očích se zbarvily do odstínu lesklých kaštanů.

„Povězte mi,“ řekl pomalu, „co se stalo. Jakmile jsem… odešel.“

„Tak. No. Jasně. Ehm. Vyzvedli jsme vás v roce 1847 z Felixova mysu. Věděli jsme, že se tam nacházel letní tábor, ale nebyli jsme si jistí, o co se jednalo…“

„Byla to magnetická observatoř. Rovněž sloužila jako základna pro lovecké výpravy.“

„Aha, dobře. Takže, věděli jsme, že tábor byl opuštěn ve spěchu. Když ho v roce 1859 našli, bylo tam všechno možné opuštěné vybavení. Stany. Vědecké nástroje. Medvědí kůže. Historikové si nikdy nebyli jistí proč, ale mysleli jsme si…“

„Bezpochyby to bylo kvůli vám,“ opáčil a v jeho tváři se zračilo pochopení. „Domníval jsem se, že udeřil blesk. A pak ta… ta brána plná modrého světla.“

„Ano.“

„V té bráně jsem viděl postavy. Byla tam… obrovská síť… jež mi působila bolest.“

„To je mi líto. Tím portálem jsme nemohli poslat lidi – nevěděli jsme, co by se jim stalo. Myslím, že ta síť byla ocelová. Abyste se nemohl, ehm, prořezat ven.“

Dál na mě zíral. Spěšně jsem dodala: „Nebyli jsme si jistí, jestli příčinou, proč vaši muži opustili tábor, jsme byli my, dokud jsme to neudělali. Je to jedna z těch ‚velkých záhad‘, cha, tak jsme si mysleli, že prostě riskneme, že jsme to byli my, a…“

„Vaši lidé všechny zabili?“ zeptal se. Jeho hlas zněl podivně klidně, ale na tvářích mu naskakovaly rudé skvrny. „Znám své důstojníky. Znal jsem je. Šli by za mnou. Poslali by za mnou výpravu.“

„Jsem si jistá, že by se za vámi vydali, ale portál se tou dobou už uzavřel.“

„Jak tedy zemřeli?“

„No. Moře nerozmrzlo. Vaše dvě lodě zůstaly uvězněné v poli ledových ker. Do zimy roku 1847 expedice přišla o devět důstojníků a patnáct mužů. Nevím, kolik z nich zemřelo, dokud jste ještě byl…“

„Freddy – pan Des Voeux – a já jsme zanechali na zemi Krále Viléma vzkaz pro Admiralitu. V mohyle na mysu Vítězství. Obsahoval…“

„Ano, expedice vaši zprávu našla v dubnu roku 1848. Crozier a Fitzjames do ní připsali, že opustili lodě a celá posádka plánuje pochod na jih k Backově rybí řece. Ostrov Krále Viléma je mimochodem… no… ostrov.“

Odvrátil se ode mě a z kapsy kabátu vytáhl krabičku cigaret.

„Backova rybí řeka byla osm set mil vzdálena,“ prohodil nakonec.

„Ano. Nezvládli to. Během pochodu zemřeli hlady.“

„Všichni?“

„Všichni.“

„Neumím si představit, že by kapitána Fitzjamese potkal tak hrozný osud, jako je vyhladovění. A co Harry Goodsir? Byl jedním z nejbystřejších mužů, s nimiž jsem se kdy…“

„Všichni. Je mi to moc líto.“

Zadíval se na vřesoviště a pomalu vydechl.

„Zdá se, že jsem byl ušetřen bídné smrti,“ prohlásil.

„Promi... nemáte zač?“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Podle svědectví Inuitů se malá skupina mužů vrátila k lodím a přežila čtvrtou zimu. Ale do roku 1850 zemřeli všichni.“

„Co je svědectví ‚Inuitů‘?“

„Ehm. Vy jste jim říkali ‚Eskymáci‘. Ale výraz Inuité je správný a korektní.“

K mému překvapení zrudl a trhl sebou. Vypadal nepřiměřeně provinile – viktoriánská společnost politickou korektnost neznala – ale řekl pouze: „Admiralita nevyslala žádné záchranné výpravy?“

„Vyslala jich hned několik. Lady Franklinová jich také pár financovala. Ale všechny se vydaly špatným směrem.“

Zavřel oči a vyfoukl k nebi pramínek kouře připomínající pírko. „Největší expedice naší doby,“ pronesl. V jeho hlase nezaznívalo nic – ani zlost, ani smutek, ani ironie. Vůbec nic.

Později toho dne řekl: „Omlouvám se za svou reakci. Byl to pro mne… patrně šok, ale měl jsem se s ním vypořádat s větším stoicismem. Koneckonců jsme věděli, k čemu jsme se upsali. Snad jsem ve vás nevzbudil dojem, že se na vás hněvám.“

„Kdepak. Jen mě mrzí, že jste se dozvěděl, co se stalo, tak na přeskáčku.“

Poodstoupil a podíval se na mě. Kdyby se jednalo o jiný typ muže, řekla bych, že mě okukuje. Ale na to v jeho pohledu chyběl žár. Zkrátka si mě poprvé prohlížel od hlavy až k patě.

„Proč jste mou přemostnicí právě vy?“ zeptal se. „Proč mi nepřidělili nějakého důstojníka? Když jsem se… zotavoval, bylo mi obšírně zdůrazňováno utajení tohoto, é, projektu, jak jej zvete.“

„Mám za to, že něco jako důstojnice jsem. V každém případě jsem kvalifikovaná. Pracovala jsem v jazykovém oddělení jako překladatelka a poradkyně. Specializuju se na jihovýchodní Asii.“

„Rozumím,“ opáčil. „Vlastně ne, nerozumím. Co to vše znamená?“

„Mám bezpečnostní prověrku na nejvyšší stupeň utajení a pracovala jsem s… s vysídlenými osobami. Původně ministerstvo zamýšlelo, že budou expati sdílet domácnost s terapeuty, ale nakonec jim dávalo větší smysl, abyste měli… přítele.“

Bez výrazu na mě zíral a já se začervenala, protože i mně samotné to znělo jako doprošování. Dodala jsem: „Už jsem toho o vás tou dobou hodně věděla. Četla jsem si o expedici. Věnuje se jí spousta knížek. Roald Amundsen, to je ten, kdo objevil severní a jižní pól, své výpravy podnikl, protože byl Franklinovou expedicí posedlý. Prý…“

„Máte nade mnou výhodu,“ opáčil.

„To ano.“

Nato se mu ve tváři objevily ďolíčky. Nepůsobily příliš vesele, ale byly tam.

„A kdo nalezl Severozápadní průjezd?“ zeptal se. „To jsme původně zamýšleli my.“

„Robert McClure v roce 1850.“

„Robbie?!“

„Ano. Nalezl ho, když se vydal po vašich stopách na jedné ze záchranných výprav. Inuitům sdělil, že hledá ‚ztraceného bratra‘. Jelikož jste byl jediný člen expedice, kterého znal osobně, předpokládala jsem…“

„Ou,“ hlesl.

Ztichla jsem. Řekl „ou“, jako kdybych ho přes oblečení píchla jehlou. Pro mě byli všichni tito lidé minulostí, ale on je stále vnímal jako živé. Znepokojilo mě, jak ho to vyvedlo z míry, a ztratili jsme půdu pod nohama. Cítila jsem se tak rozpačitě, že jsem si automaticky vzala cigaretu, kterou mi nabídl, ačkoli jsem, jak jsem zmiňovala dříve, přestala kouřit už před lety.

Čím blíže jsem Gorea poznávala, tím více jsem zjišťovala, že jsem nikdy nepotkala osobu, která by se ve svém životě tak naplno realizovala. Ve své době rád chodil na lov, kreslil, hrál na flétnu (v tom byl opravdu dobrý) a měl v oblibě společnost jiných lidí. Lov nepřicházel v úvahu a socializace byla z nařízení ministerstva omezená. Koncem prvního týdne mu už z toho, že si nemohl promluvit s nikým jiným než se mnou, evidentně šplouchalo na maják.

„Kdy se setkám s ostatními expaty?“

„Brzy…“

„To budu celý tento rok zahálet? Námořnictvo snad stále máte.“

„Předpokládali jsme, že budete potřebovat více času, abyste se adaptoval…“

„Je v moři stále voda? Mohou po něm stále plout lodě?“

Zabavit ho dokázala až obsáhlost streamovacích služeb. Konkrétně Spotify. Rychle jsem ho poučila o vývoji fonografu – který mohl zažít, pokud by ve čtyřicátých letech devatenáctého století nezmrzl – gramofonu, kazetového přehrávače, CD, MP3, až jsme skončili u hudebních streamovacích služeb.

„Jakoukoli hudbu? Jakékoli vystoupení, kdykoli, vždy, kdy si přejete?“

„No, úplně cokoli ne, ale knihovna té aplikace je hodně obsáhlá.“

Seděli jsme bok po boku na gauči, na kolenou jsem měla položený notebook, který nám poskytlo ministerstvo. Notebook se mu jako koncept líbil. Jevil opatrný zájem o Google a Wikipedii, ale jeho zvědavost svazovaly potíže s hledáním písmen na klávesnici. Zmínil se mi, že ho znervózňuje, jak rychle dokážu na klávesnici psát, aniž bych se na ni dívala.

„Nařídíte prosím tomu stroji, aby zahrál Bachovu sonátu Es dur?“

Klepla jsem na tlačítko přehrávání u první varianty, kterou mi aplikace nabídla.

Uvelebili jsme se, pokud je „uvelebit se“ správný výraz pro toporný, obezřetný způsob, jakým jsme na polštářích vyrovnávali hmotnost toho druhého. Po chvíli si oběma rukama zakryl oči.

„A lze to… opakovat. Donekonečna,“ zamumlal.

„Jo. Chcete to přehrát ještě jednou?“

„Ne. Nepřipadá mi to právě uctivé.“

„Mám pustit něco jiného?“

„Ano,“ řekl, aniž by se pohnul. „Nařiďte tomu stroji, aby zahrál něco, co se líbí vám.“

Nezdálo se mi příhodné, abych začala přehrávat Kate Bush. Pustila jsem Franckovu sonátu A dur.

„Kdy byla ta skladba napsána?“

„Nejsem si jistá, kdy přesně. Osmdesátá léta devatenáctého století, řekla bych. Poté, co jste – po vaší – potom.“

„Moc by se líbila mé sestře Anne. Byla nadšenou obdivovatelkou sentimentálních houslí.“

Uhnula jsem pohledem. Když hudba dohrála, prohlásil zastřeným hlasem: „Půjdu se projít.“

Odešel a několik hodin byl pryč. Začal foukat vítr a ochladilo se. Na obloze se kupila těžká mračna. Schylovalo se k bouřce. Byla jsem podrážděná a nedokázala jsem v jedné místnosti zůstat déle než několik minut. Až když za ním zaklaply dveře, došlo mi, že mi ještě nedovolili spustit ho z očí.

Když se vrátil, vtrhl dovnitř jako vítr. Měl zaťatou čelist, což jsem začala chápat jako známku silného rozrušení.

„Toto město je tolik přeplněné lidmi,“ postěžoval si hned v předsíni, v kabátu a botách. „Horší, než když jsem tu byl naposledy. Všude samé budovy. Není vidět obzor. Jen budovy a lidé, kam oko dohlédne, a obrovské kovové věže s napjatými lany. Široké šedivé cesty pokryté metalickými vozy. Není tu pražádného prostoru. Jak můžete dýchat? Je celá Anglie taková? Celý svět?“

„Londýn je hlavní město. Samozřejmě že je přeplněné. Jinde ale stále prázdná místa jsou.“

Za zády jsem křečovitě zatínala a rozevírala pěst.

„Kde? Rád bych se podíval někam, kde se nebudu cítit, jako bych se nacházel na sklíčku mikroskopu.“

„No, momentálně se na všechny expaty vztahuje omezení pohybu. To vám určitě pověděli. Nesmíte překročit vymezenou hranici.“

Nepřítomně na mě zíral.

„Půjdu si napustit koupel,“ řekl nakonec.

Když jsem ještě pracovala v jazykovém oddělení, působila jsem jako hlavní překladatelka v projektu mezi britským ministerstvem obchodu a úřadem pro lesní hospodářství států ASEAN. Mořila jsem se s překladem pojmu vnitřně vysídlená osoba, který v rámci toho projektu označoval lidi, již byli kvůli těžbě dřeva nuceni opustit své vesnice – těžko se to vysvětluje, protože někteří jiní lidé, často z téže vesnice, díky těžbě dřeva dosáhli ekonomické stability a získali dlouhodobé zaměstnání. Další ošidný výraz k překladu představovalo slovo pokrok.

Termínem vnitřně vysídlená osoba jsem se trápila, dokud jsem si ho nerozkouskovala sémanticky. Potýkala jsem se s jeho stínovým významem: osoba, jejíž nitro je v rozporu s jejím vnějškem, osoba, která byla odsunuta dovnitř, sama do sebe. Myslela jsem na svou matku, která si s sebou neustále nesla svou ztracenou vlast, tlačící se uvnitř ní jako zelenina v košíku.

Gore byl zrovna tak vnitřně vysídlen. Občas jsem si povšimla, že na moderní svět nahlíží jako dalekohledem. Musel to dělat i ve své vlastní době: počátkem devatenáctého století pobýval celou věčnost na palubě lodi, vycházel z přístavů a se znepokojením zjišťoval, že zatímco se měsíce či roky plavil po moři, ženy opět začaly nosit široké rukávy a nějaká evropská země zase vyhlásila válku jiné. Vyprávěl mi o svém životě, jako kdyby se ho snažil zakonzervovat, zalít do jantaru. Přesně jako moje matka, což jsem mu ovšem neřekla.

O tom úřadu pro lesní hospodářství jsem mu ale pověděla a on mi vnímavě naslouchal.

„Byla jste dosti vážená,“ prohodil.

„Nemusíte mi pochlebovat. Jen jsem překládala.“

„Člověk nepochopí svůj význam lépe než prostřednictvím mínění ostatních. Vezměte si obsazení Adenu. Jednalo se o ohromný úspěch a můj kapitán trval na tom, abych byl povýšen na prvního poručíka, jako kdybych na tom měl hlavní zásluhu.“

Zadívala jsem se mu na ruce a usmála se. Měli jsme pokyny, jak se chovat při příležitostech vhodných k poučení, kdy možná narazíme na skutečnost, že se hodnoty expatů neshodují s hodnotami moderní, multikulturní Británie. U Gorea se podle vedení jednalo o zábor Adenu a první opiovou válku. Vyvarujte se konfrontačního či opozičního vyjadřování. Nenechte se vtáhnout do diskuse o osobních hodnotových systémech. V lednu roku 1839 se Britové rozhodli zabrat přístav Aden, který byl součástí Lahidžského sultanátu. Představoval strategický přístav na obchodní cestě na Dálný východ. Já to chápala tak, že britské impérium považovalo země jiných lidí buď za užitečné, nebo za bezvýznamné, ale jen zřídka za autonomní. Impérium na svět nahlíželo tak, jak můj táta nahlíží na elastické pásky, kterými jsou svázané svazky dopisů a které na své trase ztrácí pošťák: To by se mohlo hodit, jen to tu tak leží – a teď je to moje.

„Měl jste tedy na získání Adenu hlavní zásluhu?“ zeptala jsem se zbaběle.

„Skromnost je ctností a musím vás upozornit, že jsem velice ctnostný muž.“

„Já bych vás měla upozornit, že když v dnešní době vyhodíte arabský přístav do povětří, protože ho chcete zabrat pro britské impérium, vzbuzuje to všeobecnou nevoli.“

„Vložit se do obchodních záležitostí jiné země, aby království získalo obchodní výhody, je nicméně považováno za diplomatické.“

„No,“ začala jsem a chystala se namítnout, že se jednalo o environmentální zásah, ačkoli by to znamenalo, že mu budu muset vysvětlit výraz environmentální, ale pak jsem si všimla, že mě sleduje pohledem blížícím se obdivu, proto jsem se zarazila.

Měla bych poznamenat, že můj obličej působí docela bělošsky, ať už jako obličej nedávného přistěhovalce, nebo ne. Nevěděla jsem, jak Goreovi sdělit, že ho svými rysy klamu. Nebyla jsem si jistá, zda jsem na to připravená. Utvořil si o mně vlastní domněnku, jak to tak bývá, a ta domněnka mi ponechávala manévrovací prostor. Později, když se dozvěděl pravdu – jak to tak bývá – ho jeho vlastní chyba rozhodila. Neobezřetnost druhého člověka v takové chvíli může být mezilidsky velice užitečná, pokud nevyměkneš. Existují slova, kterými bych to mohla vyjádřit, pokud bych měla smysl pro melodrama: za nepřátelskou linií, například, nebo dvojitá agentka. Ty pojmy by možná použila moje sestra. Nebo by mě možná nazvala podvodnicí.

Kromě toho jsem si přečetla oba jeho dopisy, které se dochovaly. Svému otci napsal, že ho potěšilo, jak to v Adenu dopadlo. V bitvě zemřelo sto padesát Arabů, přičemž Britové neutrpěli jedinou ztrátu na životech. Byla to hotová jatka.

„Vaše práce zní velice zajímavě,“ pronesl. „Jak jste se k ní dostala?“

Gore se ani za nic nechtěl dívat na televizi. Zdálo se, že ji považuje za nevkusný vynález.

„Umíte posílat diorámata napříč nebesy,“ poznamenal, „a toho umu využíváte k tomu, abyste ukazovali lidi v jejich nejbídnějších okamžicích.“

„Nikdo vás nenutí koukat zrovna na Tak jde čas.“

„Ten stroj by mohlo kdykoli spustit dítě nebo neprovdaná, počestná žena. Byly by vystaveny hrůzným příkladům kriminálního jednání.“

„Nemusíte se dívat ani na Vraždy v Midsomeru.“

„Nebo znetvořeným obludnostem proti vůli Boží…“

„Cože?“

„Sezamová ulice,“ opáčil. Pak se musel kousnout do tváře a předstírat, že je plně zabraný do prohledávání všech kapes, aby našel cigarety, jak se snažil se nerozesmát.

Protože neměl co jiného na práci, začal se nakonec probírat knihovničkou. Trefila jsem to hned na začátku s Arthurem Conanem Doylem. Zkusila jsem mu dát přečíst námořní romány ze série Aubrey-Maturin, začala jsem Velitelem šalupy, ale ten mu připadal znepokojivě nostalgický. Líbily se mu Nadějné vyhlídky, ale u Dickensova Ponurého domu skončil ani ne v pětině. Navrhla jsem sestry Brontëovy, ale to jsem mu klidně mohla říct, aby chytil holuba a přečetl si ho. S Henrym Jamesem mu brzy došla trpělivost, ale Jack London se mu líbil. Ze zvědavosti jsem mu zkusila dát Hemingwaye – o něm prohlásil, že je „šokující“, a četl ho ve vaně.

Jednoho dne jsem mu jen tak bez rozmyslu podstrčila Drsného muže od Geoffreyho Householda. Šlo o literární ekvivalent hry s ohněm – výklad o světových válkách jsem odkládala, a už vůbec jsem mu nevysvětlila souvislosti týkající se toho, proč by nejmenovaný anglický ostrostřelec a lovec chtěl ve třicátých letech dvacátého století zastřelit evropského diktátora. Jelikož si však tolik stěžoval, že nemůže chodit na lov, dospěla jsem k závěru, že by ho ta zápletka mohla bavit.

Asi o den později jsem dostala e-mail o oficiálním zahájení další fáze projektu.

„Komandére Gore?“

„Hm?“

„Mám pro vás dobré zprávy. Příští týden se s námi chtějí setkat na ministerstvu.“ Nevzhlédl od knihy. „Ale. To jste se v Drsném muži nedostal moc daleko.“

„Ale ano,“ odvětil, „již jsem jej dočetl. A začal jsem jej číst znovu.“

II

Gore se vytáhne na palubu lodi, na níž se střetne s rukama v palčácích a obličeji zabalenými do šál, které patří hlídce. Loď, uvězněná v ledu, se naklání k jedné straně, na niž její trup postrčily zmrzlé vlny, jako kdyby trpěla nevolností. V podpalubí – tak utěsněném před nepřízní živlů a tak zaplněném těly, že je v něm vzduch teplý – Gore nalezne posádku ve vzácném, upoceném sevření spěchu. Kapitán Fitzjames svolal nouzovou velitelskou poradu.

Podá svůj batoh důstojnickému stevardovi a trvá na tom, že se porady zúčastní. Snaží se ze sebe setřást otupělost mrazem. Aniž by se podíval do zrcadla, ví, že má mrtvolně modré rty.

Na marodce se ho lodní lékař Stanley zeptá na datum.

„Dvacátého čtvrtého července 1847,“ odpoví po příliš dlouhé chvíli těžkého ticha.

„Měl byste hledět na pevnou výslovnost,“ zamumlá doktor. Neřekne plete se vám jazyk, důstojníkovi ne. Gore se pokusí usmát. Jeho rty se jen hemží prasklinkami. Nikdo mu nezakáže se nouzové porady zúčastnit.

Koná se ve velké kajutě Erebu, zoufale opuštěné místnosti. Před více než měsícem v ní zemřel sir John Franklin, podlehl věku a klimatu. Jeho dobrácký duch se sem nevrátil. James Fitzjames, komandér a nyní kapitán Erebu, v kajutě žije jako sirotek zamčený v kryptě.

Kapitán Terroru Crozier, nový velitel expedice, vyslal na Erebus poručíka Irvinga – nesmělého muže s bujnými licousy a nepříjemným zvykem citovat námořníkům Písmo svaté.

„Obávám se,“ řekne Irving, „že se nejedná o dobré zprávy.“

„Příděly,“ skočí mu do řeči Fairholme. Fairholme je třetím poručíkem Erebu – vysoký, statný muž, který vyčnívá nad všechny ostatní důstojníky. Nyní sebou trhne a Goreovi připomene německou dogu přistihnutou při krádeži jídla.

„Bůh s vámi,“ povzdechne si Irving. „Zlíbilo se mu podrobit naše odhodlání zkoušce. Ale cesty Páně nejsou našimi cestami a moudrost světa zdá se býti bláznovstvím…“

Gore položí dlaň na mahagonový stůl. Zlehka, ale rozhodně. Monotónní drmolení Irvingova hlasu prozrazuje paniku: kazatel úpěnlivě prosící o přízeň počasí.

„Jamesi,“ ozve se Gore.

Myslí tím Fairholmea – neopovážil by se na velitelské poradě oslovit křestním jménem kapitána Fitzjamese – je to však Fitzjames, kdo odpoví.

„Jedná se o konzervované zásoby,“ prohlásí Fitzjames. „Zjistili jsme, že některé jsou nepoživatelné. Více než obvykle,“ dodá a vlažně se usměje. „Shnilé. Na obou lodích, musely tedy být nejspíše vadné již v okamžiku, kdy jsme vyplouvali, než že by to bylo možné připsat na vrub škodlivým vlivům během cesty.“

Gore zvedne ruku. Na stole po ní zůstane šmouha v barvě červenohnědé dužiny tamarindu. V dlani cítí rozčilující stálou bolest, kterou nakrátko zamění za pachuť.

„Kolik konzerv?“ zeptá se.

Fitzjames neodpoví. Sedí na místě sira Johna. Jeho kadeře ztratily svůj lesk, ale stále jiskří znepokojivým odstínem mědi.

„Bylo venku hodně zvěře, Grahame?“ zeptá se místo odpovědi.

Gore se zamyslí nad hmotností vaku, který nesl a který mu připadal tak významný. „Tři koroptve,“ odpoví, „a chaluha, jež však byla příliš daleko na to, abych ji zasáhl. Nic jiného. Ani stopy.“

„Za čtyři a půl hodiny?“

„Byl jsem pryč tak dlouho?“

Opět zavládne ticho. V důstojnické kajutě kdysi bývalo veselo. Nemohli začít vyprávět jediný příběh, aby na něj nenavázal jiný – jako obloukový most vystavěný z tlachů. Nyní se však i vyslovení zjevných skutečností podobá snaze vymačkat z žuly vosk. Neutuchající úpění a skřípání dřeva lodí uvíznutých v ledu je všechny obírá o spánek i o ticho mezi odstavci. Bez těchto ladem ležících chvilek působí veškerá řeč nanicovatě.

„Nemáme dosti přídělů, aby posádkám obou lodí vydržely po třetí rok,“ prohlásí Fitzjames. „Kapitán Crozier je stejného mínění?“

„Ano, pane,“ odpoví Irving zkroušeně.

„Dvoutřetinové příděly?“ řekne.

„A pakliže se ledy neprolomí?“ zeptá se mírně.