Poklad

Alois Jirásek

Obálka: Carl Julius von Leypold (1806-1874) - Burgruine im Schnee

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-150-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-151-0 (MOBI)

I

Z koutka nekrytého, ne tuze pohodlného kočáru, jenž zvolna jel vesnicí, vztyčil se mladý muž, zabalený v řasnatý plášť, a nahnuv se dopředu, tázal se kočího:

„Ale to už je poslední ves.“

„Ano, poslední, jemnostpane.“

„A jak brzo budeme v Potštejně?“

„Co nevidět, jemnostpane.“ A Pivnička, kočí, nějak divně se usmál.

Mladý jemnostpán nedal se takovými těšínskými všech vozků potěšiti, uchýlil se zase, patrné rozmrzen, do svého koutka. Kočí pak, jako by porozuměl jeho netrpělivosti, rozpřáhnul se a pohladil unavené hnědky, jež na citelné to pobídnutí daly se do klusu, ale sáhy zas upadly do svého navyklého kroku.

Byl neveselý, pochmurný den začátkem měsíce prosince roku 1780. Země utuhla, sněhu dosud nebylo, než „rostl“ už; nebe všecko zachmuřeno jako by se ke smutné zemi nížilo. V právo, vlevo Od silnice statky a chalupy tu a tam s rozježenými střechami a s okny papírem zalepenými. Na záspích pusto; nebylo tam umouněných, košilatých děti, jen u nízkých oken zjevovaly se rázné hlavy, mladé i staré, aby podívaly se na vzácný zjev, na kočár, na němž vzadu naloženy byly dva kufry, které však pro otepi sena sotva bylo viděti.

Mladý muž sedící v kočáře nevšímal si však ani stavení ani lidí. Jel dnes od božího rána; projel tolikerými vesnicemi, a proto hleděl unaven a zamyšlen před sebe, nedbaje svého okolí, jež nemohlo mu nic zvláštního nebo zábavného poskytnouti. Mladý muž, sličné, jemné tváře, unavením. Snad poněkud ubledlé, zívl několikráte, pak přitiskl třírohý klobouček těsněji do čela, přitáhnul plášť úžeji k tělu a strojil se, že užije posledního prostředku proti nudě – spánku; v tom kmitl se kolem něho v právo statek, i jeho pustý, holý sad – a dále nebylo již žádných stavení.

Kočár ocitl se v čiré krajině, která cestujícího poněkud vzpružila. Byl tu poprvé, chtěl ji seznati. Silnice skláněla se, ale ponenáhlu; vpravo černá, zoraná pole, vybledlá luka a tmavé hájky, vlevo pruh pole a nad ním vysoká stráňka, vlastně strmý břeh, za nímž bylo viděti temena lesnatých vrchů. Krajina poskytovala velmi málo, než bylo to něco nového, změna – a tam – hle! Mladý muž nahnul se dopředu, aby lépe mohl pozorovati.

Viděl kus před sebou nějakého muže, jenž nesa na zádech značný uzel, směrem ke kočáru se bral a to velmi chvatně. Několikráte se zastavil, za sebe se ohlížeje, pak přidal zase do kroku, jakoby snažil se někomu uniknout!. Kol kolem ani človíčka, všecko pusto. Zajisté hrozí neznámému muži nebezpečenství z té strany, odkud přicházel, a to bylo od městečka Potštejna.

Cestující v kočáře pilně ho pozoroval, čině tak patrně proto, aby si chvíli ukrátil. Myslil si, že až ten kvapící muž se přihlíží, že se na něj dobře podívá; než sotva že mu ta myšlenka proskočila, již muž břímě nesoucí, jako by ji uhodl. Uchýlili se z nenadání vpravo, přes pole a došed vysokého, travnatého břehu, jal se příkrým, uzounkým stezníkem do něho stoupati. Kráčel velmi rychle a obratně, že až bylo s podivením. Zajisté něco velmi důležitého k takovému spěchu ho pohání. Věru to není žádný kramář, ani žid. A hle, již stanul na vrchu jako stráž na vysokém náspu, jejíž silhouetta se od nebes odráží – ale již jako by se přehoupl. Zmizel. Mladý muž, jenž z kočáru za ním pilné hleděl, odvrátil hlavu, a tu nabyl jakéhosi, vysvětlení.

Spatřil kus před sebou jezdce, jenž kvapem se blížil. Ach, ten zajisté stihá tam toho s uzlem. Přece jen zloděj! Věru – jezdec v uniformě, v plášti, toť krajský dragoun. Již bylo slyšet podkovy jeho koně, již bylo dobře viděti jezdce, jenž od prudké jízdy vloček zardělý koně svého k rychlejšímu běhu nabádal, a nyní přímo ke kočáru zamířil. Pivnička zastavil.

Jezdec chvatně pozdraviv, ptal se mladého pána, neviděl-li ubíhajícího muže, jenž má na zádech notný uzel.

„Viděl. Zajisté nějaký zloděj?“

„O nikoliv – evangelický emigrant –“

„Jak žel Což ho nechcete pustiti přes hranice?“

„O ne – vrátil se tajně ze Sas a teď štve lid. Však, kde jste ho viděl?“

„Tady na silnici –“

„Ano, ale patrně z ní zběhl. Kam? Mám velmi naspěch, nezdržujte mne!“ mluvil jezdec už prudčeji.

Mladík se však nelekal. Nahnul se klidně z kočáru, ukázal na právo do polí a pravil:

„Kus před námi odbočil touto stranou. Nevšímal jsem si ho tuze, ale naposled viděl jsem ho tam před tím lesíkem. Tam se zajisté ukryl.“

„Je to pravda, pane, nezmýlil jste se?“

Mladík se usmál.

„Neposílám vás tam. Dělejte si, co chcete –“ a poručil kočímu, aby jel.

Dragoun Oslovil prve mladého pána, jak se za oněch časů samo sebou rozumí, německy a ten mu též tak odpovídal. Kočí na kozlíku, chlapisko tváře ne příliš jemné a oči malých, potměšilých, napínal sluch a stihal je svým bystrým zrakem. Ačkoliv německy neuměl, věděl, oč tu běží, a nyní, když zase koně do kroku pohnal, pilně se ohlížel dozadu.

Viděl, že jezdec dal se do poli k lesíku, stihat prchajícího muže – zrovna směrem opačnými

„Ten se prožene, chudák – a za větrem.“ odvážil se Pivnička z kozlíku na pána promluvit, a divně se při tom šklebil.

Mladý pán jako by nic, hleděl před se, neodpověděl a jen jednou se ohlédl, v ten okamžik právě, když krajský dragoun zmizel v lesíku.

Kočár ujížděl nyní rychleji, a krajina nalevo od cesty nabývala rozmanitosti a zajímavostí. Pivnička nevšímal si ničeho, uvažuje v duchu, je-li pán, vzadu v kočáře, taková šelma, nebo proč vůbec to udělal a dragouna na nepravou cestu zavedl? Toť by byl divný žert, císařského dragouna takhle za nos voditi! A proč pomohl torna prchajícíma člověku, zajisté nějakému nekalému pobudovi nebo zloději, jemuž by lépe bylo v šatlavě za mříži než takto na svobodě, krajinou pobíhat!?

„Je tohle Potštejn?“ ozvalo se mu pojednou za zády. Pivnička hledě dosud v zamyšlení svém na voj a mihotající se nohy koňské plné uschlého bláta, pozvedl hlavu a pohlédnuv v před odtušil:

„Ano, jemnostpane – tam na vrchu na té lesnaté hoře to je Potštejn, to jest jen starý, rozbořený hrad – Potštejn městečko a zámek ty jsou pod horou – pro lesy není jich ještě viděti, ale co nevidět už jemnostpane –“ a Pivnička mrskl zkoumavě zrakem po tváři mladého pána. Ten však klidně pozoroval krajinu. Díval se na lesnaté nedaleké vrchy a hory nalevo se pnoucí, díval se na rozvaliny Potštejnské, jež nad černý les smutně, opuštěně vyčnívaly, hleděl na řeka, jež pod hradem mezi lesy hor až k ní dostupujících mizela.

Pivnička postřehl, že mladý pán se zadíval na hory a bory, jal se ochotně je jmenovati.

„Ten lesnatý kopec sem k nám to je Hůrka, za ní dál je „Modlivý důl“ –

„Cože – jaký?“

„Modlivý, jemnostpane, to se už tak říká. Bývali tam prý poustevníci, ale už tomu tuze dávno – a protože se tam modlili – tak snad to jméno. Ale také se tam vždycky nemodlili –“ a Pivnička se usmál svým způsobem.

„Jak to?“

„Inu tak, jemnostpane – mezi námi – no, jak už bývá – ženská. Tam na hradě, ale to ještě stál, byla nějaká slečna, a ta chodila tajnou chodbou do Modlivého dolu za poustevníkem –“

„Jakpak ne, starý hrad a nemíti podzemní chodby.“

„Ale prosím, jak pak na příklad.“

„A tam ta hora srovná za řekou proti bradu.“

„To je Velelo? – Stával tam někdy klášter –“

„Á zase nějaká chodba, tajný poklad, není-li pravda? – Což ten dvorec?“ a mladý muž, nehovící patrně starým podáním a pověstem ukázal na dvůr, jenž stranou před nimi na mírném návrší nedaleko hůrky se bělal.

„To je vrchnostenský.“ a Pivnička, buďto že nic o dvoru nevěděl, buď že již vypravovat nechtěl, zamlčel se.

Mladý muž – taká se dále neptal; hleděl zamyšleně na lesnaté, hornaté zákoutí, v jehož klín víc a více blížil, a v němž za dlouhý, dlouhý snad čas bude mu meškat!

Krajina na jaře a v létě půvabná zdála se nyní za nevlídného dne, kdy sychravý vítr vál a nebe se kabonilo, smutnou a pustou, zvláště tomu, jenž jako mladý cestující přijížděl z hlučného hlavního města.

Kočár nyní přiblížil se k Orlici, přes niž vedl dřevěný most. V těch místech byla řeka dosti široká, ale mělká, takže bylo jasnou vodou dobře pozorovat četné kamení na dně. Nad levým břehem, značně strmým a vysokým, rozkládalo hosté stromoví, hlavně olše, košaté koruny. Nedaleko břehu vyčníval s vody ostrůvek ne příliš rozlehlý, houštinou zarostlý. Studený vítr zmítal holou nyní olšinou a šuměl stromovím na strmém břehu, nesa se dál odtud k tmavým, nedalekým lesům.

Když přejeli most, promluvil zase Pivnička: „Teď už opravdu co nevidět, jemnostpane. – Objedeme ještě horu a hrad a budeme v Potštejně.“ Však už byl čas. Připozdívalo se a temným vzduchem jal se poletovati sníh.

II

Zámek Potštejnský, budova z první polovice minulého století do čtverce stavěná, bez věže a vížky, stojí na úpatí lesnaté hory v městečko stejného jména, a hledí průčelím svým do náměstí, možno-li tak nazvati neveliké, nedlážděné prostranství, obklopené kostelem a několika domy ne příliš výstavnými.

Utěšeně a milo tu, když před zámkem kolem nevelikého vodojemu a na zahradě v pozadí všecko křoví a stromoví bujně se zelená, když kvetoucí ráže skoro až k samému balkonu nad projezdem zámeckým dosahají a všecky zdi pokryty jsou zeleným kobercem psího vína.

Nyní však bylo vše pusto a holo.

V prostranné komnatě prvního patra, v niž stál kulečník, rozsvítil lokaj skleněný mihotavý lustr i připravil svíčky na ozdobných pulpitech, na nichž partesy už byly přichystány. Vedle na stole leželo několik hudebních nástrojů.

Lokty všecko připraviv odešel. V komnatě bylo ticho, jen oheň broukal a praskal-ve vysokých, bělostných kamnech čistě rokokové práce; chvílemi vítr, Úpici pustou zahradou, až sem zalehl.

Pojednou pohnula se těžká záslona, ne však od větru nebo průvanem. Odslonil ji muž nevysoké postavy, tiše jako duch z pod ni vystoupiv. Až dosud stál nepozorován u okna, hledě ven k lesnatému vrchu, kdež v šeru vystupovaly rozvaliny někdy výstavného a rozlehlého sídla českých rodů panských.

Muž ze šera na světlo tiše vystoupivší měl na sobě černý kabát, černé přiléhavé spodky po kolena, černé punčochy a střevíce s přezkou. Ze všeho na něm bylo viděti duchovního. Bylo mu dobrých šedesáte, než ve tváři jeho hladce oholené a poněkud tmavé nezpozoroval bys všech stop takového věku. – Založiv ruce na prsou přecházel zvolna s hlavou nachýlenou. Byl zamyšlen a výraz tváře jeho nejevil nikterak veselost nebo vlídnost. Z pod hustého obočí hleděly zachmuřeně malé hnědé oči, jež byly obyčejně těkavý, slídivý, které však také dovedly se usmívat, bylo-li toho třeba.

Pojednou se zastaviv, obrátil se k vysokým dveřím, jimiž vstoupil mladý kněz, Vojtěch Rokyta, kaplan při zdejší faře, muž svěží, zardělé tváře, jasných, upřímných očí. Pozdravil, kladl na stůl housličky, jež sebou přinesl.

„Myslil jsem, že přijdu pozdě.“ začal pater Vojtěch.

„Času dost; to jste se, pane bratře, přehled.“ odtušil starší, exjezuita Josef Steydel, a díval se na hodinky, u nichž měl vlasovou Šňůrku se zlatým srdíčkem. „Ale hrabě nejde!“ dodal hledě pořád na ciferník svých kapesních hodinek.

„Viděl jsem ho odpoledne a to hodně záhy – šel –“

„Na hrad, rozumí se, za pokladem.“ a kolem tenkých jezuitových rtů zachvěl se pohrdlivý úsměv, který však ihned zmizel.

„Myslím, že je tam dnes naposledy. Začíná se chumelit, a teď už sníh zůstane.“ Kaplan postavil se blízko ke kamnům. „Ono už dnes se tam těžko pracuje –“

„Poklad za to stoji –“

„Poklad! Ty peníze, co už stál, byly by slušný poklad.“

„Ale my tak zahálíme, pane bratře.“ vpadl jezuita hbitě kaplanovi do řeči, kterou chtěl patrně do jiné koleje zavésti. „Pojďte, zahrajeme si –“

Kaplan ihned ochotně ihned vzal tágo a chystaje se k zápasu, ptal se, oč budou hráti.

„O deset zdrávasů –“ a Steydel křídoval svou hůl.

Kaplan na něj udiveně pohlédl.

„O modlitby – jsem nikdy nehrál –“ odtušil patrně jsa překvapen.

„Omne ad majorem dei gloriam. – My v koleji vždycky tak hrávali. – Prohráte-li, pomodlíte se za mne deset „ave“. – Já se něco za patera rektora namodlil, dokud jsem se ještě cvičíval –“

„Ale my již partii nedokončíme.“ namítal Rokyta, jenž neměl sto chutí o zdrávasy se potýkati. Pro štěstí otevřely se dveře a do komnaty vstoupil potštejnský učitel a zároveň regenschori, Jakub Votava, vdovec nejlepšího věku, člověk, který nikoho nezarmoutil, veliký milovník šprýmovných rozprávek, anekdot a hádanek, zvláště při korbeli, pedagog méně známý, za to však po veškeré kolatuře proslulý muzikus. On byl také kromě patera Rokyty přední silou kvarteta, které v zámku jednou za týden hrávalo, a v němž mimo pana správce také sám hrabě Harbuval účinkoval.

Posluchačů mívali málo. Někdy přišla hraběnka, skoro nikdy nevynechal pater Steydel, jenž v zámku bydlil, kdež všeobecně jej „pane abbé“ oslovovali.

Nebyl hudebníkem, aniž snad hudby zvláštním milovníkem. Chodíval poslouchat hlavně k vůli hraběti. Nyní zachmuřil obočí, když Votava vstoupil.

Abbéa uctivě pozdravil přistoupil důvěrněji ke kaplanovi.

„Velebnosti, ráčíte-li věděti, co se dnes stalo?“

„Co, co?“ ozval se prve, než Rokyta odpověděl abbé, na novinky jako posedlý. Nutila jej k tomu jeho slídivá povaha. Sháněl všeliké zprávy, pochutnával si na nich, ani klepů se neštítě, a ze všeho toho z různých stran sebraného bral látku ke svým kombinacím a domněnkám, jež snoval o komkoliv, vždy na konec zle o něm rozsuzuje a nekalé úmysly mu podkládaje. Nikoho nešetřil, jenom sebe. Votava vypravoval a to dosti obšírně, jak nedávno přijel z nenadání do městečka krajský dragoun, jak sháněl se po nějakém cizím člověku, jenž prý sem dnes na jisto přišel.

„Sháněli se po něm, hledali – ale –“

Na abbéovi bylo viděti, jak v něm hoři dychtivost.

„Nuže, dostali ho? A co vlastně spáchal?“

„Je to prý nějaký emigrant –“

„Emigranti Kacíři“ zvolal abbé. „A vy byste o tom, pane bratře, nic nevěděl?!“

„Byl jsem ve vsi s pánem bohem a přišel jsem před chvilenkou. V čeledníku jsem se ani nezastavil, nýbrž spěchal jsem rovnou cestou sem –“

„A mají ho, není-liž pravda?“ tázal se abbé kvapně.

„Nevím – sotva. Chlapík větřil železa a vzal do zaječích –“

„To mu někdo pomohl, někdo ho varoval“ zvolal jezuita. „Zajisté je starý Bartodějský v tom pásmu –“

„Povídali, ten že by ho znal –“

„Vidíte?“ zvolal abbé vítězoslavně – „Ó, já je znám – toť jeden řetěz a článek drží se článku. – A co činíme my? Necháváme jich, přejeme jim všecku volnost a svobodu! Ti heretikové již tak se osmělili, že nám před očima rejdy tropí. A jak by ne! V tomto století osvěty je všechno možná, všechno se dovolí. – A což pan farář?“ obrátil se pojednou ke kaplanovi, jenž za tohoto vášnivého– projevu hleděl do země.

Nyní pozvednuv jasné, mírné své oči, odtušil klidně:

„Nebezpečenství není, pane abbé, tak veliké. Pan farář učinil, co mohl a co mu povinnost a křesťanská láska kázala.“

Steydel odpověděl kaplanovi bodavým pohledem, pak obrátil se k učiteli.

„Což krajský dragoun?“

„Dosud se nevrátil, zajisté ho ještě stíhá –“

„On sám! Měli se ze zámku i z městečka lidé rozběhnout To bych se podíval –“

Dveře se otevřely. Do komnaty vešel Jan Antonín Harbuval hrabě Chamaré, za ním správce a lokaj. Hrabě, muž čtyřicetiletý, vysoké, ramenaté postavy měl vlásenku s copem, od jejíž bělosti tím vice odráželo se snědé jeho líce. Pod tmavohnědým kabátem z jemného sukna bylo mu viděti bělavou, dlouhou vestu plnou bohatého, umělého vyšívání. To byl ten muž, jenž po tolik let nešetře ani peněz ani práce s neobyčejnou vytrvalostí, již mnozí umíněností nazývali, na hoře v rozvalinách starého hřada Potštejnského hledal veliký, báječný poklad. To byl ten muž, o němž služebnictvo a poddáni divné věci sobě vypravovali, jako by divné spolky měl, ba i čarodějstvím tajně se zabýval.

Nebyl sličný, ale tvář jeho byla zvláštního, působivého výrazu. Pohled měl pronikavý, mocný, plný ohně i chladu zároveň. Nemluvil mnoho, oddávaje se většinou hlubokému zamyšlení.

Nyní pokynul hlavou na hluboké poklony hudebníkův a zasedl mlčky ke svému pulpitu. Pojednou se ohlédl na lokaje.

„Nezapomeň, co jsem poručil,“ promluvil a již přejel smyčcem housle, které před tím Votava naladil. Služebník hluboko se ukloniv odešel; abbé Steydel postavil se ke kulečníku, Votava, kaplan a správce zasedli ke svým partesům. Zatím se venku setmělo. Nadešel studený prosincový podvečer. Sníh, který prve jen řídko padal, sypal se nyní hustěji. Bylo nevlídno a sychravo; za to tím útulněji v zámecké komnatě, kde mihotala se broušená skla světlého lustru, kde příjemně vytopenou prostorou proudily lahodné zvuky komorní skladby.

Laškovné allegro zazvučelo.

Oči hraběte Harbuvala se zaleskly, Votava hrál z té duše, až se zardíval, a copánek mu v týle poskakoval, kaplanovi zářila rozkoš v celé tváři. Jen správce hrál klidně, skoro flegmaticky, maje krk strnule vypjatý; hlavou ani dost málo nepohnul a díval se s vysoka na noty.

Abbé Steydel opíraje se o kulečník zkřížil na prsou ruce. Poslouchal málo. Myšlenky těkaly mu za prchlým emigrantem, zastavily se u starého Bartodějského, zatvrzelého, tajného berana, jenž o všem ví, a zajisté má divné s emigranty spolky. Abbé také v duchu vinil faráře i kaplana, že jsou málo horliví, že nečiní toho, co by mohli a měli – a snoval své stíhavé myšlenky a plány dále.

Najednou sebou trhl. Myslil, že jen za okamžik tak stál přemýšleje, a hle, hudba již umlkla. – Hudebníci strojí se na druhý oddíl a on ani slovíčka nepromluvil! Vtom vešel služebník a oznamoval hraběti pana doktora Kamenického.

Hrabě odloživ housle, rychle se ke dveřím obrátil.

III

Do sálu vešel mladý, vzrostlý muž, prostřední postavy, kterého před chvílí přivezl Pivnička do Potštejna. Hrabě Harbuval přijal doktora Kamenického na přátelské doporučení za svého lékaře. Měl o něm určitou zprávu, kdy přijede, a proto poslal mu do Litomyšle, kam s delegací z Vídně přijel, správcův povoz naproti.

Nový lékař měl již záhy odpoledne přijetí, že však tak se nestalo, poručil hrabě, aby mu hned byl ohlášen, třeba i na večer přijel.

Doktor Kamenický hbitě se rozhlédnuv, pokročil k hraběti, ač ho dosud neznal, a představoval se mu. Vedl si velmi obratně a elegantně. Hrabě začal francouzský, Kamenický taktéž odpověděl. Z přítomných abbé příchozího nejbystřeji a zkoumavě pozoroval. Podivno, že se ho nemile dotklo, že mladý doktor tak obratně a příjemně si počíná. Všichni si toho povšimli, že hrabě nad obyčej vice mluví a že zajisté první krok mladého doktora je šťastný, vrchnosti se dle všeho zalíbil.

Kaplan, hned jak příchozího zahlédl, živě sebou hnul, a sotva že pak chvilka na něj pozorně hleděl, nabyl přesvědčení, že se nemýlí, že mladý pan doktor je Václav Kamenický, jeho krajan, s nímž v jednom městě studoval, kteréhož však od té doby za několik let neviděl.

A hle! Teď také Kamenického zrak déle a bystřeji na kaplanovi utkvěl. Když pak hned po té hrabě s přítomnými jej seznamoval, přistoupil Kamenický k Rokytoví, stiskl mu ruku a srdečně pravil:

„Na staré přátelství.“

„Vezete-li něco nového s sebou?“ otázal se pojednou hrabě.

„Vezu, pane hrabě, velice vážnou a důležitou novinu –“

Abbé opustil ihned pozorovací své stanovisko a přistoupil blíže.

„Císařovna Marie Terezie zemřela –“

„Jak že!“ ozval se výkřik abbéuv. Všichni ostatní mlčeli zaraženi tou zprávou, jen hrabě zůstal klidným, promluvil:

„Věděl jsem, že něco důležitého přivezete. Vypravujte!“

„Když jsem odjížděl z Vídně, Její Veličenstvo již za několik dnů stonalo. Sotva že jsem do Litomyšle přijel, přihnalo se tam několik kurýrů. Jeden z nich zamířil také na zámek. Zůstal jsem, abych podrobnějších zpráv se dověděl. Tím jsem se také omeškal.“

„Jak zemřela císařovna?“

„Zachovala až do posledka jasnou a klidnou mysl. Jeho Veličenstvo císař byl neustále při ní a nespal za několik nocí.“

Abbé bezděky svraštil obočí, vyjasnil však ihned své líce.

„V úmrtní den pršelo a bylo sychravo. „Jaká to nepohoda na tak dalekou cestu!“ řekla usmívajíc se císařovna. Odpoledne změnily se její rysy velice; císař se jí tázal, trpí-li bolesti. Kývla hlavou, nicméně za nedlouho vstala pojednou z lenošky, ve které odpočívala, a přešla komnatou. Za půl hodiny nadešel smrtelný zápas. Bylo jí dusno; zvolala, aby otevřeli okna, a chtěla vstáti. Císař ji jemně zadržel a tázal se: „Kam ráčí Vaše Veličenstvo?“ – „K tobě – jdu, Bože –“ to promluvivši sklesla; pak zašeptala ještě několik nesrozumitelných slov, a veliké císařovny nebylo více.“

„Kdy skonala?“ tázal se hrabě tišším hlasem.

„Bylo večer tři čtvrtě na devátou, dne 29. listopadu.“

Hrabě sebou zlehýnka trhl a v očích mu podivně zasvitlo. Jen Kamenický si toho povšimnul a dodal:

„Skonala téhož dne, v tutéž hodinu, jak Cagliostro předpověděl.“

Všichni žasli. Hrabě však upřel pátravý, pronikavý pohled na mladého doktora, pak se otázal:

„Jak o tom víte?“

„Znám proslulého Cagliostra –“

„Osobně?!“ zvolal hrabě živě.

„Ano, pane hrabě. Setkal jsem se s ním ve Strassburku.“

„Ach, toť zajímavé. – Ale jste zajisté unaven po namáhavé cestě. Dobře se u nás vyspěte!“

K hudebníkům se obrátiv pravil:

„Dnes už ovšem nemožno dohráti. Velebný pane, zavítejte k nám zejtra s panem farářem. Promluvíme o smutečné slavnosti. Dobrou noc, pánové –“ a odešel vedlejšími dveřmi do komnaty vedoucí do jeho pracovny. Doktor Kamenický, jenž se už na odchod strojil, zůstal, aby promluvil s přítelem z mládi.

Abbé k nim přistoupil.

„Zlou jste nám novinu přivezl, pane doktore –“

„Věru zlou, pane abbé. Všecky země budou truchliti. – Ale máme potěchu, že zasedne na trůn císař Josef –“

„Ano, ano, tak jest,“ oči abbéovy kmitly se těkavě z koutku do koutku. „Než jest se obávati, že nyní protrhnou se hráze reformy a že budeme novotami zaplaveni.“

„Myslím, že nebude na škodu, podemelou-Ii se základy zastaralých institucí a splákne-li se aspoň něco předsudků.“

Abbé se usmíval, pak prohodil ironicky:

„Škoda, že van Swieten se těchto časů nedočkal.“

„Věru škoda,“ odvětil doktor opravdově. „Teď by teprve pracoval! Ostatně syn jeho nezradí zásady otcovy, a císař mu přeje.“

„Tam ve Vídni nastane nyní jiný život. Nebude se vám stýskati, pane doktore, zde v tom odlehlém zákoutí?“

„Mám zaměstnání a při práci se nestýská.“

„Aby se vám stále u nás líbilo!“ přál sladce jezovita, načež rozloučiv se zmizel ve dveřích.

Správce a učitel už předtím odešli, hned po hraběti.

Kaplan a doktor osaměli.

„Buď opatrný.“ varoval tišším hlasem mladý kněz, přistoupiv těsněji ke svému příteli a obrátil oči ke dveřím, kterými abbé odešel.

„Neboj se, příteli, jejich moc je ta tam!“

„A přece jsou dosud mocni.“

„Ale proudu nových, velikých idejí, proudu, jemuž ani třtinové neodolali, toho nezadrží, nezastaví. Ostatně ti děkuju za dobrou radu. Dosvědčuje mně, žes dosud upřímná duše jako na gymnasii.“ Kamenický podal kaplanovi ruku. „Kdybych tě mohl navštívit.“

„Sám se ráno u tebe zastavím, abych tě poněkud s místem a poměry seznámil.“

Vyšli ven. Mladý kněz doprovodiv přítele k jeho bytu, pospíchal domů.

Votava vyšel dnes ze zámku všecek zamyšlen. Té noviny! Jaké z ní starosti! Jaké vžiti rekviem, jaké „Salvě regina?“ Bude nutno pozvati všechny kantory z okolí. Tak a jinak ještě přemítaje zašel bezděky až ke kamenné bráně zájezdné hospody, pocházející ještě z časti, kdy Pernštejnové na Potštejně vládli. Místo bylo velmi lákavé. Venku zima a studený vítr, tam za osvětlenými okny teplounko, u kamen stůl, na něm bojiště – trumf na trumf dopadá –

Ó jak by Pinkava oči vyvalil, jak by ztuhla Popelkoví ruka nad hlavou, jenž tak a vysoka přihazuje, až by jim ty noviny pověděl! Avšak ne – jinde by se mohl vice zavděčiti. Odolal pokušení a dal se kolem hospody nahoru cestou, při níž po různu stály domky.

U jednoho z nich se zastavil. Přistoupiv opatrně k nezastřenému oknu, nahlédl do vnitř, ale již jako prut zpět se ustoupil. Zahlédli tam sice tu, kterou chtěl spatřiti, vdovu Celerku, ale spatřil tam také s ní za stolem, kterého se nenadál, toho protivu – Vavřinka, předříkávače!

Votava spěchal zpět, ale nešel domů. Nemohl přece minouti přátel a sousedův, a než by jim noviny pověděl a mrzení nezapil. Zamířil přímo k „hroznu“, kdež u kamen zuřil zrovna nejprudší boj. Hospodský a několik hostů stálo kolem, dychtivě zápas pozorujíce. Bylo ticho, jen pleskání karet a výkřiky zápasníků zvučely prostornou místností. Soused Popelka zvedal nejvybranější, nejpádnější trumf, vznesl ho vysoko nad hlavu, aby jím protivníka svého dorazil; však v tom ve dveřích ozval se Votavův hlas zvěstující noviny a ten ruku Popelková jako by přimrazil.

Konec ukázky