Mezi Šammary

Alois Musil

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-146-6 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-147-3 (MOBI)

Východní pomezím pouště Nefúd

Poslední pozdrav oase Džouf

»Múso, zašli poslední pozdrav území svých bratří Rualů, neboť vstupuješ do kraje, náležejícího Šammarům!« pravil mně můj věrný průvodčí Názel odpoledne 13. ledna 1915.

Trpce jsem se loučil s rozsáhlými kraji Rualů, v nichž jsem dlouho tábořil a putoval. Loučení bylo tím těžší, poněvadž poslední obraz, jaký území jejich skýtalo, byl velice lepý. K severu od nás se ukazovaly temně zelené háje palem oasy Džouf, nad ně vyčnívala vysoká věž hradu Máred, posledního zbytku starého města Dúma, sem tam se žlutaly ploché střechy vyšších domů a za nimi v dálce se vypínaly až na sto metrů vysoko skalní stěny, skládající se ze tří vodorovných vrstev, červené, modré a bílé. Horký vzduch se tetelil a zakrýval temným závojem celý obraz. Byla to poslední, jakoby rajská vidina území Rualů na severu, kdežto kolem nás a k jihu byly jedině závěje žlutého písku; nikde zeleň, nikde život, jen smrt.

Hodný kus za námi se vynořil nad žlutou závějí pískovou bílý bod; pohyboval se, rostl. Byl to člověk, oděný pouze dlouhou bílou košilí. Na zádech nesl tlumok, omotaný černým pláštěm, a opíral se o dlouhou hůl.

»Pozdrav vám!« volal, přiblížil se.

»Pozdrav i tobě a slitování Alláhovo a jeho požehnání!« odpověděli jsme.

»Dopřejete pohostinství?«

»Vítej nám, hoste Milostivého!«

»Půjdu s vámi. Jísti a píti budu ze svého; jen mne nenechejte napospas dravým ptákům za dne a dravé zvěři za noci, kdyby mne opustily síly. Alláh, jenž odměňuje každou bylinku, odmění i vás!«

»Na nás i na tebe hledí Alláh a ví, že tě neopustíme.«

Neznámý host se k nám přidal. Bylo mu kolem padesáti let. Velbloudice kráčely pomalu pískovými závějemi. Dosud si nezvykly. Za pískovými závějemi vyčnívaly tu a tam nižší a vyšší pískové pyramidy a kužele.

»Vidíš, Múso, kužel, sedící rovně od naší pravé ruky?« ptal se Názel. »Říká se mu Fahámi. Okolo něho vede cesta do města Hájel, v němž sídlí kníže Eben Rašíd, vládce všech kmenů Šammarů. Za tímto kuželem vstupuje cesta do kamenité kotliny Šežíž, ohrazené vysokými pískovými závějemi.

V kotlině je několik hlubokých studní s pramenitou vodou. Tou se cestující naposledy občerství a naplní kdejaký měch, aby nezahynuli žízní na dalším pochodu přes četné vysoké a příkré závěje a široké pískové roviny, v nichž není význačnějšího znamení, takže pocestný musí dbát stop, které jeho předchůdcové zanechali. Pískové bouře zničí nejen stopy, ale zasypou, ba odnesou velbloudince, a pocestný, nemaje přírodních znamení, jimiž by se řídil, ztratí směr, dospěje do hlubokých pískových roklí a zahyne žízní a únavou. Proto vztyčují Šammarové na význačnějších místech tyče, které slouží pocestnému za vůdce. Ale nepřátelé a lupiči je často odstraní nebo je zarazí směrem jiným a přivedou pocestného do záhuby. Zajásá pocestný, uzří-li kopec Semnán. Vola na něj zdaleka: ‚Podej mi ruku, ó Semnáne, podej mi ruku!‘, neboť ví, že se za ním skrývá v kotlině oasa Džubba, kde najde v některém z dvaceti domků pohostinství. Odtud není daleko do větší oasy Kna a potom mu ukazuje ostrý roh pohoří Edža cestu do města Hájel.«

Naše velbloudice byly velmi vyhladovělé. V oase Džouf a jejím okolí pastvy nebylo, seno, které jim hostitel předložil, by nebylo nasytilo jediné, a přece jich bylo deset – ký div, že hledaly pastvu. Ale pískové závěje byly holé a mezi nimi se hnědaly jen tu a tam skupiny zaschlých keříčků arfedže. Arfedž, již prof. Velenovský určil jako Musilia arabica tvoří keříčky asi 20 cm vysoké. Má četné, skoro bíle větévky, nepatrné lístky, větší žlutavé květy a semeno drobnější než jetelové. Rozetřené semeno a květy vydávají silnou vůni, která dlouho lpí na prstech. Utábořili jsme se mezi dvěma závějemi, kde bylo více skupin arfedže. Velbloudice poklekly velice rády, ale sotva s nich byly náklady složeny, vyskočily a utíkaly k arfedži, kterou hltavě okusovaly. Seskupili jsme zavazadla a zásoby, natrhali suchých keříčků, zanítili oheň a chystali si večeři. Po západu slunce jsme přihnali velbloudice, přiměli je k pokleknutí u samých zavazadel, spoutali jim provázkem levou přední nohu pod kolenem a nad ním, ulehli kolem nich a odpočívali.

Kterou cestou?

S neznámým nás bylo sedm: Evropan, můj vědecký pomocník, úředník Vojenského zeměpisného ústavu ve Vídni, jemuž jsme říkali Chalaf; černoch Obejdalláh, sloužící u emíra Núri eben Šalán, knížete Rualů, jenž ho poslal s listem svým a svého syna Nauáfa, emíra oasy Džouf, ke knížeti Eben Rašídovi s nabídkou míru. Na zavazadla a velbloudice dozíral můj starý osvědčený sluha Náser se svým bratrem Mansúrem. Průvodčím a ochráncem byl nám Názel eben Tnejján ze Sindžárů, nejmocnějšího kmene šammarského, maličký, slaboučký muž, proslulý věhlasem a udatností. Byl to nejodvážnější vůdce a velitel větších a menších válečných výprav a nájezdů, vyznal se široko daleko v poušti a měl zlaté srdce plné poctivosti a oddanosti. Přilnuli jsme k sobě jako dva bratří, sdělovali jsme si všecky tužby a obavy a jednali v úplné shodě. Názel pomáhal jako my všichni při každé práci, ale družil se vždy ke mně, uléhal za noci blízko mne a jel vždy vpravo ode mne. Byl velice rád, že si tak dobře rozumíme a nepodíval se na mne, aniž by se nebyl pousmál. Různí známí mně v oase Džouf radili, abych se dal cestou na Džubbu do Hájelu napříč pískovou pouští Nefúd, ale Názel nesouhlasil:

»Poslouchej, Múso, poslouchej jejich povídání! Vždyť jsou to usedlíci, kteří Nefúdu vůbec neznají, anebo beduové, kteří Nefúdem sice táhli, ale neptají se, zda při cestě do Hájelu vydatně napršelo a zda tam velbloudice najdou pastvu. Vím dobře, že mezi napajedlem Šežíž a oasou Džubba nespadl po dvě léta vydatný déšť. Travin tam není, dřeviny jsou polosuché; tvé velbloudice jsou slabé, vyhladovělé, nesou poměrně mnoho a nevím, kolik by jich do Džubby došlo. Od Džubby do Hájelu je vše spaseno a v okolí Hájelu rovněž, Kde není pastvy pro tvé velbloudice, tam jít nemůžeš, ba ani nesmíš, poněvadž bys je ztratil a nové v Hájelu a okolí těžko koupil.

Chceš navštíviti našeho knížete Eben Rašída. V Hájelu sídlí jeho zástupce, potomek otroků, vydřiduch, kterému se musíš vyhnout, kdežto kníže sám se svým ministrem Saúdem vede válku v Kasímu, daleko na jihu nebo na jihovýchodu od svého sídla. Tobě by nezbylo, než aby ses z Hájelu vydal za ním, a to můžeš učiniti mnohem pohodlněji hned nyní a ubírati se nikoliv středem pouště Nefúd, nýbrž jejím východním pomezím. Tam tábořívám se svým kmenem, vodívám tudy četné nájezdníky, znám kdejaký úkryt, kdejakou vodu. Pokud vím, seslal tam Alláh déšť Kuřátek, čímž proměnil skalnaté Návrší Žízně v Návrší Vody. Kde je nyní voda, tam pučí traviny, tam jsou již oživeny dřeviny i napasou se tvé velbloudičky, ztloustnou a hrbečky nebudou míti ani místa mezi postranními lopatkami jízdních a nákladních sedel.

Pamatuj, bratříčku Múso, na své velbloudičky! Vypusť z hlavy slova usedlíků a jiných rádců, ale neříkej nikomu, kudy pojedeš. Přikývni, že přijímáš jejich radu, že pojedeš středem pouště Nefúd, ale až vyjedeme, zabočíme nalevo, k východu. V oase Džouf jako v každé jiné bydlí mnoho lidí podobných krvelačným šakalům. Touží po kořisti, ale mají strach z boje, proto se ukryjí v záloze, pozorují pocestné, čekají, až usnou, pak se k nim přiblíží, zařeží je a oloupí. Mohli by i na nás někde číhati; aby ses jim vyhnul, přikývni, že pojedeš k jihu. Ať se usedlíčkové trochu namohou a pozlobí, budou-li na tebe marně čekati na jihu, kdežto my se na noc schováme mezi pískovými závějemi na východě.«

Sotva se vyhoupla denice nad východní obzor, vzbudil jsem své druhy. Názel si zanítil ohníček, aby si, jak říkal, zehřál trochu kávičky, kterou Náser navečer uvařil. Svinuvše svá lůžka, naložili jsme zavazadla na velbloudice, které nespokojeně pobručívaly, že je znova vyrušujeme, a dali se rychlým krokem k východu. Brali jsme se po severovýchodním a severním pomezí pískové pouště Nefúd. Je od západu k východu přes 350 km dlouhá a od severu k jihu přes 250 km široká. Arabští spisovatelé jí říkají Áledž nebo Záhi a vykládají, jak těžko se jí cestuje. Tábořívali v ní beduové ze kmene Tajj, k němuž náleží i dnešní její majetníci, Šammarové. Žádná velká dopravní cesta nevedla a nevede napříč. Veliké obchodní karavany, přicházející od Perského zálivu ze starého obchodního střediska Gerrha obcházely poušť Nefúd jednak po východním, jednak po západním pomezí a scházely se v oase Dúma, odkud zamířily buď na západ na Petru, hlavní město Nabatejců, těchto Benátčanů posledních století před Kr. a prvých po Kr., nebo k severozápadu dolinou Sirhánskou do Syrie a k velkým obchodním městům fénickým.

Velká poušť Nefúd odděluje pusté, nehostinné kraje severní od jižních, na oasy bohatších. Proto hledají klasičtí spisovatelé hranice Arabie Felix, Šťastné, na jejím severním pomezí. Hranice vede od Akabské zátoky Rudého moře po jižním svahu pohoří aš-Šera, biblického Seír, a po severním pomezí pískové pouště Nefúd směrem východním. Na severovýchodním rohu Nefúdu zahýbá k severovýchodu a končí nedaleko Eufratu při dnešním městě Nedžef. Klasičtí spisovatelé znali Arabii mnohem lépe, než-li ji dnes známe my. Netvořili nových rozdělení, nýbrž přijali stará, souhlasící s útvarem zeměpisným. Jak dřevní obyvatelé souhrnně nazývali onu část svého poloostrova, které dali klasikové jméno Šťastná, dosud nevíme. Asyrské zprávy se jí málo zabývají a v Babylonsku, jež s ní sousedilo, se dosud obšírnější zápisky nenašly. A přece je jisto, že byl nějaký obecný název, neboť bible říká Havila tomu, co jmenují klasikové Šťastná Arabie a dnešní domorodci Nedžd. I severní hranice Nedždu se táhne po severním pomezí pouště Nefúd, zahýbá na jejím severovýchodním konci skoro k severu a vede až k napajedlu Odejb nedaleko Nedžefu.

Vlk a člověk

Písek, po němž jsme jeli, byl jakoby uhlazen. Kdejaká stopa byla patrna.

»Škoda, Múso, že jsme si nepřivstali,« poznamenal Názel. »Mohli jsme míti pečeni. Vidíš, jak je písek rozdupán? To vlk pronásledoval stádo gazel. Vykračuje zcela jinak, než ony, zabořuje se mnohem hlouběji, proto se jeho stopa od jejich odlišuje. Je to chytráček. Blíží se ke gazelkám vždy proti větru, aby ho neucítily. Ne že by se na ně hned vrhl; čeká, až se hodně napasou. Ví, že budou potom mnohem neobratnější, že budou častěji močiti a že si některou snáze chytí. Když ta neb ona nožičkou poškubuje, hlavičku pozdvihuje a se po okolí rozhlíží, ví, že již má žaludeček plný, proto se plíží blíž a blíže, aby na ni skočil. Ale kdepak gazelka a vlk! Dá se na útěk, její sestřičky a bratříčci rovněž a vlk je za chvíli daleko za nimi. Ale neustane. Ví, že napasené gazelky často močí, při tom se zastavují a tak se opožďují. Sameček nikdy neopustí samičky. Zastaví-li se, zastaví se i on a stoupne si mezi ni a vlka, proto roztrhá vlk nejvíce samečků. Najednou žádný hladový vlk celého samečka nesežere. Vybere si napřed vnitřnosti, potom vylíže mozek a zbytek zahrabe do písku, aby jej uchránil před jinými dravci.«

»Jíte gazely roztrhané od vlka?«

»Nikoliv, těch nejíme, ale uvidíme-li v okolí stopy pardála a poznáme-li na gazele jeho zuby, tu si na ní pochutnáme.«

»Proč ten rozdíl?«

»Nevím. Je to náš zvyk, je to cesta, po níž se ubírali naši předkové a po ní kráčíme i my, ačkoliv pardála pronásledujeme, kde jej zahlédneme, kdežto s vlkem máme přece jen soustrast.

Vlk sídlí nejraději v jeskyních a skalních rozsedlinách. Jen když má vlčice vrhnouti mláďata, zaleze do opuštěného doupěte hyeny a tam nosí jí a mláďatům potravu vlk. Kožich nemá všude stejný. V poušti sopečné obleče kožich tmavohnědý, v Nefúdu hnědý s nádechem nazelenalým, takže se jen málo liší od keřů gaza; v rovinách Hamád a Udiján má kožich šedý s nádechem skoro modrým. Zastřelíme-li ho, svlékneme mu kožíšek, ženy jej vyluhují a upraví z něho hebkou kůži, kterou se potáhne náš hudební nástroj rebába. Podivíš, se, Múso, jak vysoké tóny vyluzuje smyčec z takové rebáby. Ale u nás mnoho rebáb není. To kmenové severní a usedlíci se bavívají hrou na ni. My máme z vlka nejraději jeho oko. Za to by mnohý dal i několik velbloudic, neboť kdo je při sobě nosí, je chráněn v největším nebezpečí.

Vlk je velký chytrák. Rozumí zcela dobře řeči lidí. Vždyť byl jednou i sám člověkem a jmenoval se Serhán. Tehdy mu náležely všechny kozy a ovce. Pro nějaký velký hřích – Alláh ví, co to bylo – byl z trestu proměněn ve vlka a jeho stáda si vzal člověk, syn Adamův. Ale vlk nezapomněl na svůj majetek; bere si z něho, když má hlad, a hněvá se na pastýře a jejich psy, že mu v tom brání.

Jednou pravil vlk ovčáckému psu:

‚Dnes v noci si vezmu večeři ze svého majetku!‘

‚Uvidíme. Dostanu-li večeři od svých hospodářů, vysvobodím jejich majetek, že ho ani neokusíš,‘ odpověděl pes.

Pes se večeře domáhal, hospodáři ho nedbali, hladov si nechtěl ulehnouti, proto odběhl do okolí, kde by něco ulovil, a chytráček vlk toho použil a pochutnal si na tučné ovci.

Vlk se rád přátelí se synem Adamovým. Jednou si vyjel bdui na své velbloudici na lup. Ohlížel se po nějakém bratříčku, aby mu pohlídal velbloudici, když by se plížil za kořistí. Potkal vlka:

‚Pokoj tobě, bratře vlku!‘

‚Pokoj tobě, synku Adamův!‘

‚Kam je namířen tvůj obličej, bratře vlku?‘

‚Za nějakým bratříčkem. A kam tvůj, synku Adamův?‘

‚Také za nějakým bratříčkem.‘

‚Alláh nás svedl. Budiž ty bratříčkem mně a já budu bratříčkem tobě. Co nám Alláh pošle, o to se rozdělíme.‘

‚Souhlasím, bratře vlku. Pojď se mnou!‘

Vlk se vyhoupl za jezdce. Spal-li jezdec, hlídal vlk pasoucí se velbloudice. Konečně dojeli do území nepřátelského kmene a zastavili se u vysokého kopce.

‚Bratře vlku, ty vidíš dál. Vylez a poohlédni se po kořisti!‘ Vlk vylezl, skryl se za hromádku kamení na vrcholku a díval se po okolí. Zahlédl stáda velbloudů. Vrátil se opatrně k svému druhu.

‚Synku Adamův, velbloudi se pasou vpravo od tvého stínu.‘

Jeli k nim, schovali velbloudici ve skrytém žlíbku a plížili se ke stádům. Vlk se rozběhl k pastýřům. Sotva ho spatřili, chopili se holí a s křikem ho pronásledovali, chtějíce jej zapuditi, aby neuchvátil některého maličkého velblouděte. Na to čekal bdui. Chytil nejpěknější velbloudici a ujížděl s ní do žlíbku. Vlk se pozastavoval, aby pastýře co nejdále od stáda odvedl. Konečně jim zmizel a vrátil se jak jen nejrychleji mohl velikou oklikou ke stádům, uchopil maličké velbloudě, potažené koží jiného velblouděte, a vlekl je vší silou rovněž do žlíbku. Věděl dobře, proč to činí. Přinese-li totiž silná a hojně dojící starší velbloudice velbloudka, zabije ho majetník a navlékne nebo přiváže kus jeho kůže na hřbet a na krk jiného mladého velblouděte. Matka zabitého očichává kůži, myslí, že je to její mládě, kojí je a neztrácí žalem mléka, kdežto jeho vlastní matka je kojí rovněž a majetník je může obě oddojovati. Jakmile obě velbloudice zpozorovaly, že vlk s jejich mládětem prchá, utíkaly za ním a doběhly až do žlíbku, kde je bdui spoutal a jako vítanou kořist do svého tábora přihnal. Do tábora se vlk neodvážil, bál se psů. Proto prosil svého druha:

‚Synku Adamův, nezapomeň na mne a pošli mně obden část mé kořisti!‘

‚Nezapomenu, bratře vlku. Vždyť ty jsi ukořistil dvakrát tolik, jako já.‘

A přece zapomněl a dva dni vlku nic neposlal. Třetího dne volal vlk:

‚Aú, aú! Dej mi jisti, můj bratříčku, synku Adamův!‘

Bdui zabil hned jednu velbloudici a zanesl vnitřnosti, krk a přední nohy za ležení, aby si vlk na své kořisti pochutnal. Ve stanu náčelníkově vyložil celou příhodu a pohrozil pomstou každému, kdo by jeho soudruhu vlku ublížil. Ale v táboře byl výrostek, který se učil stříleti. Vyšel ze stanu a hledal v okolí něco živého, po čem by střelil. Zahlédnuv vlka, zapomněl na vyhrůžku svého pokrevence, namířil a zastřelil ho. Zaplakal bdui, uviděv zkrvácený kožíšek svého bratříčka vlka a zvolal:

‚Sbratřil jsem se s vlkem. Ó běda mně! Můj jiný pobratim se provinil na mém pobratimu!‘

Vytrhl svou dýku, vrazil ji výrostku do srdce, uřezal mu uši a vložil je do jeho naříznutých úst, aby bylo každému patrno, že ho zabil jeho mstitel. Příbuzenstvo zabitého volalo o krev, ale stařešinové se ujali mstitele a prohlásili, že jednal úplně podle práva.«

Šammarooé a Eben Rašíd

Všecky rokliny a doliny byly naplněny hustou, bílou mlhou, která vnikala oděvem až na kůži, zchlazujíc ji, že jsme se zimou chvěli. Zdálo se, jako by tu a tam v dolinách ležel sníh, ale Názel tvrdil, že v Nefúdu nikdy sněhu neviděl, pouze jinovatka že pokrývá při východu slunce písek a křoviny, a to jen v severní části Nefúdu, nikdy v jižní. Nemohl se upamatovati, že by mu byla někdy v Nefúdu voda zmrzla a přece v něm tábořil a jím projížděl za všech ročních období.

Kraj, jímž jsme se ubírali, byl již svlažen deštěm, jenže nebyl vydatný. Pověděly nám to bylinky hamát, které se již zelenaly a poskytovaly našim hladovým velbloudicím vítanou pastvu.

»Paste se, paste se, hladňoučké!« pobízel je Názel, vzpomínaje na své stádečko a přeje si, aby je našel četnější a tlustší, než je opustil. Měl jen 16 velbloudic a z každých pěti platil Eben Rašídovi jako daň ročně 1 rejál abu šúše. Tak říkají Šammarové tolarům Marie Teresie, jež jsou ve vnitřní Arabii velice oblíbeny. Jsou lesklé, veliké a poměrně lehké; hodí se výborně za náčelenky a ozdoby copů ženám usedlíků v různých oasách, proto se na ně počítá a jimi se platí. Abu šúše, osoba s krátkými vlasy, se jim říká proto, že není viděti na hlavě císařovnině pletenců, nýbrž pouze nakadeřené vlasy nad čelem. Názel jako Šammarové vůbec odváděl daň zeka knížeti Eben Rašídovi.

Z každé větší čeledi bývá 40 až 80 mužů prosto povinnosti platiti daň, ale musí se účastniti válečných výprav, které kníže podnikne. Dá jim zbraně, náboje, když třeba i jízdního velblouda a poskytne jim podílu na kořisti. Náčelníci daně neplatí. Mají navštíviti za měsíc, za dva knížete, přinésti mu nějaký dárek a pobýt u něho i několik dní. Je-li s nimi spokojen, neodcházejí s prázdnou, ale dostanou buď pěkný šátek na hlavu, plášť nebo na důkaz obzvláštní přízně ušlechtilou jízdní velbloudici. Usedlíci odvádějí Eben Rašídovi část úrody, která se uchraňuje ve skladištích v každé osadě zřízených. Z ní se živí jeho otroci a námezdní vojáci. Tvoří skupiny po dvaceti mužích a každá se stravuje společně.

Názel, jenž rád každé jméno zdrobňoval, nazýval též černocha Abdalláha zdrobnělým Obejdalláh, ačkoliv byl tento Služebníček Alláhův aspoň pětkrát těžší než on. Obejdalláh si přinesl z oasy Džouf větší zásobu jídla bečír a vybízel nás všechny, abychom si s ním vzali:

»Pospěš k svému blahu, chop se svého štěstí, Múso, a ochutnej mého bečíru!«

Jedli jsme s ním, ačkoliv mně tento bečír hrubě nechutnal. Připravuje se z datlí a ze semene semhu. Semh je bylina jednoletá, která po vydatných deštích hustě pokrývá štěrkovité roviny. Beduové ji sbírají, semeno suší a jako obilí uchovávají. Chtějí-li připraviti bečír, upraží semeno, smísí s čerstvými datlemi a důkladně prohnětou. Upražený semh vsaje všechnu šťávu a pokrm se udrží do roka. Připomínal mně svou chutí čokoládu.

Šammarové se živí po několik měsíců datlemi. V období sucha opouštějí své území a táhnou k Eufratu, kde najdou jejich stáda hojně vody a pastvy, oni pak se zásobují obilím, potravinami, šatstvem a náboji pro devítiměsíční pobyt ve vnitřní poušti. Pro rodinu kupují nebo za velbloudy vyměňují půldruhého velbloudího nákladu (ani ne 250 kg) pšenice a stejné množství ječmene pro každou kobylu, kterých je však u nich velmi málo, neboť jen kníže Eben Rašíd a nejmocnější usedlíci a náčelníci chovají koně. Hlavní potravu Šammarů tvoří mléko, obzvláště velbloudí, a datle, které bývají na podzim při Eufratu velmi laciné. Šammarové se spokojí nejšpatnějšími druhy, jaké se daří v bažinách mezi osadami Samáua a Zobejrijje a připravují je hned při Eufratu, aby se jim nezkazily. Sbírají pilně pelyněk, rozsekají jej, smísí s datlemi a vaří, až se šťáva vypaří; pak datle suší a uchovávají. Nedají se do nich tak hned moli, kteří prý chuti trpkého pelyňku nesnesou.

Jak se dělí rok

Obloha se hodně zatahovala tmavými mraky. Valily se od západu jako obrovské koule, spojovaly se nad námi, vyhlazovaly se a houstly.

»Nezmokneme, Názele?«

»Ó kéž by Alláh dal, abychom nejen zmokli, ale do niti promokli. Jenže se bojím, že na nás anděl Džibrín vody nespustí, poněvadž jí asi v těchto mracích není. V mracích se, Múso, nevyznáš. Za období sucha bývá mnohdy celá obloha zatažena. Naděješ se, že již již zahřmí a déšť se spustí, ale zmýlíš se. Snad tě zahalí silný vichor jemňoučkým pískem, vytoužené vláhy však nedostaneš, poněvadž mraky sebe temnější přece jen deště nemají.

Teprv na podzim se objeví vpravo nebo vlevo od slunce jakoby druhý, ba někdy i třetí kotouč sluneční, což je jistou známkou, že se anděl Džibrín nad námi smiluje a déšť nám přinese. Tehdy vezme vidoucí, to jest muž, jemuž Alláh svým mluvčím svou vůli oznamuje, velkou hrst soli, udělá z ní šest hromádek ve způsobě kříže na počet nejdůležitějších dešťů, lehne si k nim a čeká, co mu mluvčí Alláhův v noci poví. Ráno zavolá sousedy a zkoumá s nimi jednotlivé hromádky. Která je nejmenší, z níž se nejvíce soli rozpustilo, hlásá, že její déšť bude nejvydatnější.

Prvním sporým deštěm nastává u nás nový hospodářský rok.«

»Ve kterém měsíci?«

»My, Múso, měsíců neznáme. Rok rozdělujeme na patero období, hlavně podle hvězd a podle nich jmenujeme jednotlivé deště. Sotva se ukáže hvězda Dobráček, Kanopus, vědí velcí i malí, že dostaneme déšť. Tou dobou táboříváme při Eufratu, kde se zásobujeme šatstvem a potravinami na desetiměsíční pobyt ve vnitřní poušti. Hvězda Dobráček se ukazuje začátkem měsíce, jemuž usedlíci říkají říjen. Chlapci i děvčata jásají: ‚Ukázal se Dobráček, potáhneme do vnitřní pouště.‘«

»Proč se těší na vnitřní poušť?«

»Všichni se na ni těšíme. U Eufratu trpíme různými nemocemi, obzvláště střídavou zimnicí a neštovicemi, kdežto v širé poušti nám kyne čerstvý a čistý vzduch Alláhův, a co je hlavní, svoboda.«

»Což vás u Eufratu někdo ve svobodě omezuje?«

»Jak by neomezoval. Víš, že dolní Eufrat je bažinatý. Na velbloudu jím neprojedeš a sám ho nepřeplaveš, poněvadž je v něm málo vody. Na obou březích je půda rozbahněňá a mnohdy tenkou vrstvou bílé soli pokrytá. Běda tobě a tvému zvířeti, vstoupíte-li na ni. Zvíře sklouzne, poraní se, ty se zaboříš a stěží živ vylezeš. A co je to much malých i velkých v bažinách eufratských! Oči a ústa jich máš plny a z velbloudů sají krev ve dne v noci.

Na usedlíky eufratské není spolehu. Rádi nám prodávají, rádi nám naše velbloudy za šatstvo a potraviny vyměňují, ale šidí nás, kde mohou. Bráníme-li se, běží k vládě a je-li vojsko s děly nablízku, než se nadáš, přiblíží se k našim táborům a hrozí, že je z děl rozstřílejí, pak-li usedlíkům nevrátíme, co jsme jim vzali. Našich stížností vláda neslyší, leda otevřou-li náčelníci jejím úředníkům své kapsy. Ale ani potom se nás neujmou; slibují a slibují a konejší nás, jenom abychom se neunáhlili a usedlíků nenapadli. Vědí, že odtáhneme, jakmile se Dobráček ukáže, a těší se, že na příkoří zapomeneme, než se po druhé dostaneme do kraje, v němž se nám stalo. Lže vláda, lhou její úředníci. Nebýti jí a jejích děl, vypořádali bychom se s usedlíky po svém.«

»Však vy jim nic nedarujete.«

»Ubíráme se chodníky vyšlapanými od svých předků. Ti mstili každé příkoří a my je mstíme rovněž, ale z vnitřní pouště, nikoliv s pobřeží Eufratu. Z vnitřní pouště podnikáme nájezd za nájezdem proti usedlíkům, jimž jsme zůstali odplatu dlužni, a důkladně jim svůj dluh splácíme. Nemajíce táboru, nebojíme se vládních děl. Kde je nám konec, než je vyvezou a na nás namíří.«

»Odkud pijete, táhnouce začátkem října do vnitřní pouště?«

»S vodou je, Múso, potíž. Pastvy najdeme dost. Suché byliny jednoleté a čerstvé vytrvalé jsou všude. Velbloudice hladu nemají, ale potřebují vody a ta je pouze v hlubokých studnicích pramenitých. Vyschlé tůně a dešťové rybníky plní teprve hvězda Dobráček. Její vláda trvá čtyřicet nocí. Po ní se ujmou vlády Kuřátka, jimž Alláh přiřkl dvacetpět nocí; potom Blíženci, kteří mají rovněž pětadvacet nocí. Tyto tři hvězdy jsou našimi pány v měsících říjnu, listopadu a prosinci, správněji od 10. října do 10. ledna. Je to období podzimu.

Začátkem ledna se ujímá vlády Vlasatice, Sirius, na čtyřicet nocí. Toto období se jmenuje zima. Od 20. února do polovice dubna panuje Kopiník, Arkturus. Jeho období, jemuž usedlíci říkají jaro, uzavírá vládu hvězd. Následující období je léto, které trvá do počátku června a tehda nastává období sucha, v němž po čtyři měsíce ani nekápne.

Deště.

Podle období dělíme též deště na podzimní, zimní, jarní a letní. V období sucha táboříváme rádi v údolích. Na podzim se jim vyhýbáme. Víš, Múso, proč?«

»Jak bych nevěděl. Mnohé z vašich údolí je několik dní cesty dlouhé. Spadne-li při jeho začátku déšť, valí se jeho řečištěm voda, překvapí na beduy nic netušící, odplaví stany a usmrtí lidi a dobytek.«

»Máš pravdu, Múso. Kolik našich lidí bylo překvapeno prudkou bystřinou a ztratilo nejen stany, ale i velbloudice a děti. Sám jsem jednou se svými tábořil v takovém údolí. Čekali jsme na déšť mnoho neděl. Nespadla na nás ani krůpěj. Stěhujíce se, našli jsme bohatou pastvu v údolí, i povídá můj tatíček:

‚Přespíme zde a zítra potáhneme dále k vodě.‘

Zima nebylo, proto jsme ani stanů nezřizovali: jen kousek stanové stěny jsme natáhli, aby chránila našich dětí a ohně před větrem. Lehli jsme si mezi své zásoby a velbloudy. Nemohl jsem spáti. Nějaký strach mou dřímotu rozptyloval. Leže u samých velbloudů, zaslechl jsem zvláštní jakýsi zvuk: jako by někdo na zemi tloukl, ale s velkou silou a ve velké dálce. Přiloživ ucho k zemi, slyšel jsem jasněji: zvuk se měnil v hukot. Půda jako by se zachvívala. Vyskočiv, zvolal jsem, co jsem hrdla měl:

‚Bystřina na nás, bystřina!‘

Ženy se chápaly dítek, muži hleděli odpoutati vzpouzející se velbloudice. Cítily nebezpečí jako my lidé. Vždyť mne vlastně na tento zvláštní zvuk upozornily svým protáhlým dechem a snahou, aby povstaly a se pout zbavily. Poděšená zvířata se plašila a několik našich lidí pošlapala. Sebe a svá stáda jsme zachránili, ale než jsme vynesli zásoby, přivalila se voda. Blížila se jako zídka. Hnala před sebou suchou trávu, keře, písek a štěrk, zdolávala kdejakou překážku a pěníc se zlostí, zakrátko pokryla a odnesla, čeho jsme nezachránili. Takové jsou, Múso, naše deště, proto se říkává: ‚Vyjde-li Dobráček, nevěř údolí a sbírej datle, třebas v noci.‘ V říjnu bývají všechny datle zralé, netřeba jich tudíž přebírati.

Po prvém sporém dešti podzimním se ukazují v údolích, na stráních a pláních malinké, světle zelené lístečky pučících bylin jednoletých. Pomohou-li jim Kuřátka rovněž vydatným deštěm, rostou bujně, a velbloudice se pasou na čerstvých bylinách ještě před zimou. Víš, Múso, který déšť je v našich krajích nejdůležitější?«

»Snad déšť Kuřátek.«

»Máš pravdu. Přicházívá v listopadu a rozhoduje o pastvě. Spojen s vytrvalým deštěm Blíženců, spadajícím na širé kraje koncem prosince, zajistí vzrůst jak bylin jednoletých, tak vytrvalých a přináší nám radostnou zprávu, že budeme míti blahobyt, že se nikdo nemusí báti hladu.

Déšť zimní v lednu a v únoru nezajistí zdaru bylin jednoletých, nevyrostly-li již hodně po dešti podzimním. Vždyť v období Kopiníka, tedy v březnu a dubnu a obzvláště začátkem léta v květnu bývají mnohé dny tak horké, že byliny vypučivši teprve po dešti zimním, zežloutnou, spíše než se vyvinou. Jednu dobrou vlastnost má déšť zimní. Plní různé nádržky zdravou vodou, jež se jen ponenáhlu vypařuje a dlouho čistou zůstává.«

»Co soudíte o dešti Kopiníka neboli jarním?«

»Je dobře, když nám jej anděl Džibrín pošle, ale pro pastvu je jen tehdy užitečný, byla-li země některým z předcházejících dešťů důkladně svlažena. Tu dovrší základ blahobytu, neboť dopomůže jak bylinám jednoletým, tak vytrvalým k největší bujnosti. Ale sebe spořejší déšť jarní poslaný od Džibrína v březnu nebo začátkem dubna nic nezmůže, spadne-li na půdu vyprahlou, podzimním deštěm nenapojenou. Horké slunce následujícího období letního spálí vše, co takový déšť k životu probudí.«

»Prší začátkem léta, tedy v květnu, ve vašich krajích vydatně?«

»Tak jednou za pět za šest let a věř, Múso, že o letní déšť ani tuze nedbáme. Je-li sporý, ničí všechny byliny jednoleté.«

»Proč by je ničil? Vždyť jim dodá vláhy a tím síly k bujnému vývoji.«

»Jenže hned po něm pohlédne na zbujnělé traviny kostnatá žena, jíž říkáme slunce, svým horkem šťávu bylin vypaří a je usmrtí. Traviny, svlažené hojným letním deštěm, zbujní, vyrazí nové lístky, ale po několika dnech vadnou, žloutnou a uhynou. Umřou mnohem rychleji, než kdyby jich nebyl letní déšť k novému životu podnítil. Lépe se daří po letním dešti bylinám vytrvalým, obzvláště různým keřům.

Jejich kořeny si zajistí tolik vláhy, že zůstanou živé, ba bujné po celé období sucha a keře se zelenají a kvetou. Najdeme-li v některém kraji na podzim bujně kvetoucí keře, víme, že tam spadl sporý déšť letní. Tuto radostnou zprávu ohlašujeme nejen svým velbloudicím, ale i gazelám. Voláme:

‚Ó miloučká gazelo, nasytíš se podzimní pastvou po letním dešti!‘«

»Letní déšť je přece jen prospěšný nejen pastvě, ale i napajedlům.«

»O pastvě jsem ti pověděl, o napajedlech bych raději pomlčel. Je pravda, že voda sporého deště letního obživí prameny a že se hodně dlouho udrží pod vrstvou písku a štěrku ve skalnatých řečištích, ale jen tehdy, byla-li půda vydatně svlažena na podzim nebo aspoň v zimě. Je-li vyprahlá, vypije déšť a slunce jej vypaří dříve, než do hloubky prosákne. Naplnili letní déšť tůně a rybníky, neraduje se z toho nikdo. Zakrátko se v nich hemží žáby a různí červi, voda zapáchne a vyhýbá se jí jak syn Adamův, tak zvíře.

Prosby za déšť

Ach, co bychom za to dali, kdyby bylo naše území každý rok vydatně svlaženo! Mnohdy čekáme na sporý déšť dvě, tři i čtyři léta. Prosíme Alláha, aby se smiloval a anděla Džibrína s deštěm k nám poslal. Naše děvčata ob týden pořádají prosebné průvody s Matkou vytrvalého deště. Viděl jsi již, Múso, tuto Matku?«

»Zajisté, Názele. Jsou to dvě tyče svázané na způsob kříže, na nichž bývá zavěšen ženský šat. Panna ji nese v čele průvodu, jenž se ubírá od stanu ke stanu, zpívaje různé písničky.«

Názel zanotoval:

Ó Matko vytrvalého deště, dšti na nás, namoč pláštíček našeho pastýře.

Ó Matko vytrvalého deště, dšti na nás a lijavcem napoj nás.

Ó Matko vytrvalého deště, dšti na nás, z mírky Alláhovy naměř nám.

Ó Matko vytrvalého deště, dšti na nás, sporou záplavou poděl nás.

»Podívej se, Múso, jak chytroučká jsou naše děvčata. Vyprošují od Alláha drobného deště, jenž trvá aspoň čtyři dny a zasáhne širý a daleký kraj. Má smočiti aspoň šedý laciný plášť pastýřův, utkaný z odpadků vlněných nebo bavlněných. Tuto svou prosbu stupňují, prosíce o liják trvající mnoho hodin. Potom žádají, aby Alláh vylil vodu ze své mírky. To již je průtrž mračen; na konec chtějí, aby anděl Džibrín spustil lijavec trvající, několik dní a zaplavující celé roviny.«

»Umíš ještě nějakou jinou prosebnou písničku za déšť?«

»Jak bych neuměl.

Ó Matko vytrvalého deště, dšti na nás, stále tvé zlé trápí nás.

Ó Matko vytrvalého deště, dšti na nás, stále spousty prachu oslepují nás.

Ó Matko vytrvalého deště, dšti na nás, představa bídy kvapí k nám.

Ó Matko vytrvalého deště, ó hladová, zhubil nás hlad a zima zlu.

Jenže děvčátka, putující s matkou vytrvalého deště, neprosí za déšť zadarmo. Chtějí odměnu, i postaví se doprostřed tábora a zpívají:

Která nám dá na říčici, kéž jejího synka cvičí jezdci!

Která nám dá na sítě, kéž ho vedou k nevěstě!

Která nám dá přehršli,

kéž její odpůrkyni hrob hostí!

Která nám dá plnou hrst, kéž jejích brv zesílí vzrůst!

Dozpívavše tuto písničku, rozejdou se po jednotlivých stanech, sbírajíce, co jim ta která hospodyně uštědří. Potom spěchají k nevelkému stanu, zřízenému za táborem. Tam si dárky rozdělí, snědí je, ženský šat s kříže sejmou a zvečera se vrátí domů.«

K noclehu jsme si vyhledali nevelkou kotlinu mezi pískovými závějemi Nuejta. Poprchávalo, ale stanů jsme nepostavili. Vál východní vítr. Názel tvrdil, že po něm ve východním a jižním Nefúdu pršívá, ale teprve po několika dnech, dnešní noci že se deště báti nemusíme.

Zajímavý poutník

Náš neznámý host se s námi ponenáhlu sbližoval. Jmenoval se Muhammed a měl 54 let.

»Má matička mne povila v osadě Barka v Ománu,« vypravoval. »Mám hodnou ženu, hodné dítky, kéž je Alláh zachová a požehná! Jednou v noci se mně ukázal ve snu mluvčí vyslaný od Alláha a pravil:

‚Podívej se, Muhammede, jak velký je svět, v němž bydlí lid Alláhův! Mluvčí zmizel a já procitl a uvažoval o jeho slovech. Nerozuměl jsem jim. Usnul jsem znova. Tu opustila má duše mé tělo a letem navštívila nějaký velký přístav, cizí kraje s divnými městy, mešitami a posvátnými hroby. Viděl jsem veliké hory, řeky, pusté kraje, až jsem konečně odpočinul v posvátném stánku Alláhově při kaabě v Mekce a modlil se na hrobě prorokově v zářné Medíně. Probudiv se, přemítal jsem znova o slovech mluvčího a pochopil, že Alláh chce, abych opustil svůj domek a své dítky a vydal se na pouť světem, v němž jeho lid bydlí. Z Ománu jsem putoval pěšky do Jemenu a v Adenu jsem poznal přístav, který se mi ukázal ve snu. Přes velké moře dostal jsem se do Indie. Navštívil jsem všechna posvátná místa muslimská od jihu až k severu, dospěl jsem do Kábulu v Afgánsku, do svatého města Mešhed v Persii a prošel jsem celou Persií do Iráku, kde jsem se modlil v přesvatých městech, v nichž odpočívá Ali, zet prorokův a jeho umučený syn, prorokův vnuk Husejn. Na Mósul a Dijábekr jsem dorazil do Haleba a Damašku, kde jsem si sedl na železného koně a zajel na něm do Medíny k hrobu prorokovu a odtud zašel pěšky do Mekky, v níž jsem uctil posvátnou kaabu. Vrátiv se do Damašku, přidal jsem se k menší čeledi Šarárátů, která se stěhovala do vnitřní pouště, a mne dovedla do okolí oasy Džouf. Tam jsem pozdravil dvakrát nový měsíc, až mně konečně Alláh seslal vás. S vámi bych rád k nejbližším Šammarům a potom od kmene ke kmeni, od oasy k oase až do svého rodiště Barka, kde na mne čekají moje děti, o něž se Alláh stará jistě lépe, než bych byl učinil já.«

Podivoval jsem se tomuto skromnému, vytrvalému cestovateli. Měl malou dřevěnou skřínku s různými věcmi, v koženém míšku asi 8 kg mouky a v menším podobném míšku vodu. Nikdy se nevtíral; byl rád, že si mohl naložiti na velbloudici svá zavazadla; sednouti si sám nikdy nechtěl. »Alláh mně dopřál zdravých nohou, nač bych tudíž zatěžoval tvé velbloudice,« říkával. Navečer si zanítil svůj vlastní oheň, při němž se ohříval a čekal, až mu donese Mansúr večeři. Nechtěl jsem, aby se živil ze svých zásob. Dostával k večeři vždy tolik, že mu zbylo i na druhý den. Při svém ohni se stulil do klubíčka a spal. Když se naše velbloudice za poledne pásly, snědl zbytky od večeře a odpočíval. Nikdy se nechtěl napíti kávy nebo čaje a nevzal do úst cigaretu, když mu ji Názel, nebo Obejdalláh nabízeli. Maně jsem si vzpomněl na velkého cestovatele arabského Ibn Battúta, jenž opustil své rodiště v Maroku, procestoval celou severní Afriku, Indii, Čínu, Persii, Mesopotamii, Syrii, Palestinu, Arabii a vrátiv se do své domoviny, sepsal, co kde viděl a slyšel a zanechal nám dílo jedinečné. Ptal jsem se Muhammeda, zda umí psáti. »Umím. Mnohou věc jsem si zapsal, všechno chovám v paměti a napíši, co jsem zkusil, dostanu-li se ke své rodině ve zdraví a bude-li to vůle Alláhova.«

Návrší žízně

Dopoledne se nám ukázaly k severu ploché skály, jimž se říká Hazm al-Ma či az-Zuma, Návrší Vody či Žízně, podle toho, svlažil-li je vydatný déšť či nikoliv. Toto skalnaté návrší tvoří východní hranici pouště Nefúd a táhne se na mnoho set kilometrů k jihovýchodu.

»Alláh nás má rád i učiní pro nás toto návrší Návrším Vody, nikoliv Návrším Žízně. Mne Alláh ještě nikdy neopustil. Je mně dobrým tatíčkem a neopustí nyní ani mne, ani tebe a ostatní naše bratříčky se mnou.«

»Proč ti dala, Názele, tvá matička tak divné jméno? Proč tě pojmenovala Utábořující se?«

»U nás, u Šammarů, Múso, je každé jméno pěkné. Jméno prorokovo a jména jeho příbuzných nejsou o nic lepší než jména různých zvířat, útvaru pudy nebo událostí přírodních. Jméno dítěte neurčuje otec, nýbrž vždy matka. Ta dává pozor na své hnutí vnitřní, na události okolní a podle nich pojmenuje své děťátko. Já, to jest Názel, jsem si své jméno přinesl sám. Stěhovali jsme se. Matička seděla ve čtyřhranných nosítkách, jakým se říká kenn. Najednou pocítila, že se blíží chvíle, kdy Alláh vdechne děťátku opouštějícímu její lůno novou duši. Tímto děťátkem jsem byl já. Chtěla zastaviti svou velbloudici, když tu někdo na ní zvolal: Jeď ještě kousek. Dúchi se již utábořuje, Dúchi názel.‘ Dúchi byl její manžel, můj otec. Dojela k místu, na němž se zastavil její manžel, přiměla svou velbloudici, aby poklekla a než opustila nosítka, přišel jsem já na tento svět a ona oznamovala tatíčkovi: ‚Hle, toto jest Názel!‘«

O otci Názel mnoho nemluvil. Dúchi byl náčelníkem Sindžárii a zároveň vojevůdcem. Byl skoro ustavičně na nájezdech a válečných výpravách a byl-li ve stanu, rozsuzoval rozepře, dával rady, napomínal a trestal. O dítky se mnoho nestaral; ty se tulily pod křídla matčina. Názel si svého otce velice vážil, ale bál se ho. S chloubou vykládal, jak jeho otec zahynul ve vítězné bitvě, děkoval však Alláhovi, že mu zachoval matičku, drahouška, na niž vzpomínal s největší láskou a těšil se, jak zajásá, až ji obejme.

Sokol a habáry

Ve skupině keříků arfedže, okolo níž jsme jeli, seděl pták habára, jenž těžce odletěl, když se k němu má velbloudice na dva metry přiblížila. Je tmavošedý s bílými pery v křídlech a v ocase a velký jako menší slepice. Nevzlétl do vzduchu, nýbrž letěl při zemi, usedl asi 100 m od nás, chvilku čekal přikrčen k písku, načež utíkal rychlým krokem. Habára se zdržuje nejraději v rovinách a dolinách porostlých dřevinami. Živí se nejvíce semenem a mladšími výhonky. Je velmi těžko dostati ji do rány, neboť neustále prchá. Jezdec na vytrvalém koni ji může unaviti a kopím nebo holí doraziti. Jejím největším nepřítelem není člověk, nýbrž sokol, který její pohyby shora sleduje a jakmile usedne, bleskem se na ni vrhne.

»Jeden sokolíček má více chytrosti v hlavě než na sta habár, které jsou četnější než on. Proto se jich také jindy sokol íček bál a živil se raději myšmi a ještěrkami, ač dlouho trvalo, než jich nachytal, kolik potřeboval pro sebe a svou rodinku. Jednou byl sokolíček poraněn a dožadoval se pohostinství habár. Habáry ho přijaly velice vlídně, krmily a ošetřovaly ho, až se úplně uzdravil. Sokolíček se nemálo divil, že nekonají žádných porad, i ptal se svého hostitele: ‚Ke kterému kmeni náležíte?‘

‚Ah, my jsme z družiny Zennárovy.‘

‚Kdo je vaším náčelníkem?‘

‚Já jsem náčelníkem,‘ volal hostitel.

‚Nikoliv, já jsem šejch,‘ volal pták letící kolem, třetí pak odporoval:

‚Ale kde, nevěř jim! Já jsem náčelníkem!‘

Sokolíček si to dobře pamatoval a velmi se potěšil, řka sám sobě: ‚Těch se přece nemusím báti. Ačkoliv je jich mnoho, nemají žádného společného náčelníka, proto mne nikdy společně nepřepadnou, a jedné, dvou se neleknu. Nač bych se trápil myšmi a ještěrkami? Mohu si pochutnávati na habárách na jedné po druhé. Od té doby požírá sokolíček habáry, které nikdy nepobývají v hejnech, nýbrž jen po dvou. I jejich děti se rozcházejí, jakmile se naučí létati.‘

Jakou má bdui radost, když si může sednouti na ušlechtilou jízdní velbloudici, za sedlo postaví loveckého sokolíčka a vedle něho poskakuje chrt sleke! Sokoly vybíráme v pohořích Selma a Edža a cvičíme je ráno, jakmile rosa obejde, a když se slunce sklání k západu. Lepší jsou sokoli, které k nám dovážejí obchodníci z osad Zubejr a Kuejt při Perském zálivu. Za takové se platí 3 až 15 zlatých liber. Honí mnohem lépe než sokoli, které sami vycvičíme, a jsou mnohem stálejší. Vydrží i několik let, kdežto naši sokoli uletí všichni před obdobím horka. Zahlédnou-li na lovu svobodnou sokolici, zatouží po ní, zapomenou na zajíce a na habáry a nevrátí se k svému pánu. Honicí chrty neodchováváme my, nýbrž je kupujeme od usedlíků, kteří je pěstují a draho prodávají. Selka, fenka, je lepší než chrt a prodává se až za 10 zlatých lir. Tolik peněz může vydati jen náčelník, proto se zabývají lovem se sokoly pouze synové náčelníků. Obyčejný Šammari je rád, když si něco zastřelí anebo paličkou zabije. Kdo má velice rád maso, najme si Slubiho za lovce v době vedra, kdy gazely přicházejí z Nefúdu, kde všechny traviny uschnou, do pouště kamenité. Slubi bydlí po celý život ve vnitřní poušti, zná její zvířata a ví, jak by je oklamal. Kolena a lokty si omotá kusy tlusté kůže z antilop, lehne si na břicho, naloží na sebe větévek, že se podobá keři a plíží se proti větru na ta místa, kde se gazely nejraději pasou. Vane-li mu vánek štěstí, zastřelí mnohdy za jediný den 4 i 6 gazel ze své ručnice, kterou často nabíjejí křemelkami místo broky nebo koulí. Odvede-li svému hospodáři 60 až 80 gazel, dostane jednoho velblouda.«

Bojovná vášeň

»Nejlepším lovem bduiho jest válka,« ozval se Obejdalláh, a Názel přisvědčil: »Uvěřil jsem. Tvá slova jsou pravdivá. Bez války, bez boje, bych, Múso, nemohl žíti. Ve válce, v boji, mohu ukázati svou lest, vytrvalost, odvahu a zmužilost. Vážím si velice krve, ani kapky bych zbytečně neprolil, netoužím po kořisti, ale vábí mne nebezpečí a nesmírně mne těší způsob kořistění. Jakmile se kořisti zmocním, daruji ji beze všeho jinému, třebas i ženě oloupeného, jen když jsem jí ukázal, že jsem překonal jejího muže a jeho majetek mu vyrval.

Vášeň vzdorovati nebezpečí a ukázati svou převahu je vlastní příčinou, proč u nás války nastávají. Některé kmeny se navzájem nenávidí, ač si třeba nejsou úplně cizí. Mnohdy odvozují svůj původ od společného předka a přece ustavičně spolu zápasí. Mír mezi nimi nemívá dlouhého trvání. Náčelníci se mohou spřáteliti, mohou se namáhati sebe víc, aby zabezpečili mír, jejich lidé se přes to vzájemně přepadají a olupují. Se kmeny usedlými na pomezí pouště a podřízenými vládě ať při Eufratu v Iráku anebo při Syrii, my trvalého míru nikdy neuzavíráme. Vždyť je za tyto kmeny odpovědna vláda. Je-li slabá a svých kmenů nehájí, olupují je naši Šammarové, kdy a kde se jim jen zachce.

Čím vzdálenější jsou pastviny dvou kmenů, tím déle mezi nimi trvá válka. Podnět k ní zavdávají malé krádeže a zadržování zaběhlých nebo ukradených zvířat. Jednotliví příslušníci se obviňují, že přechovávají ukradené velbloudice a dovolávají se pomoci svých náčelníků. Od kmene ke kmeni spějí posli s ústními i písemnými vzkazy. Brzo je patrno, že si oba kmeny války přejí. Konečně napíše náčelník jednoho kmene druhému list asi tohoto obsahu:

‚Jeho Blahorodí, našemu velectěnému bratru náčelníku N. N., kéž zachová Alláh jeho dobré jméno! Amen. Pozdravivše Vás a vyprosivše Vám milosrdenství a požehnání Alláhova, oznamujeme Vám, že Vaši Arabové bez přestání znepokojují naše lidi a loupí jejich majetek. Vy tomu nikterak nezbraňujete; z toho soudíme, že se to děje s Vaším souhlasem. Žádáme, abyste hned vrátili uloupené velbloudice. Neučiníte-li tak, hle, jste zbaveni bezúhonnosti a náš obličej zůstane bílým. Nesmíte nás potom obviňovati a náš obličej černiti. Toto na Vaše vědomí a pozdrav. Váš bratr N. N.‘ Nechce-li náčelník války, píše:

‚Moji a Tvoji lidé se navzájem olupují. Chceš-li s námi válčiti, vrať nám bezúhonnost. My s Tebou válčiti nechceme a bezúhonnost Ti nevrátíme. Oznam nám, zda jsi náš přítel či nepřítel!‘

Vráti ti bezúhonnost znamená vypověděti válku. Kdo by započal válku, nevrátiv bezúhonnosti, tedy nevypověděv jí, byl by padouch, zrádce, počernil by svůj obličej, svou čest.

Počátkem r. 1909 Rualové znepokojovali oasu Džouf, ležící v jejich území, kterou jim Eben Rašíd před padesáti lety odňal. Ministr nedospělého knížete Saúda eben Rašíd vypravil ke knížeti Núrimu eben Šalán posly s dotazem, proč jeho lidé znepokojují Džouf. Núri odpověděl:

‚Je-li Eben Rašíd dosud tak silný, jako byl dříve, a může-li sám Džouf chrániti, chci s ním žíti v přátelství. Zhroutilali se však jeho moc a hrozíli mu cizí nadvláda, nepřipustím, aby tento cizí vítěz opanoval Džouf. Toto je mé území a svého území nikomu nevydám. Dostali jsme zprávu, že Eben Saúd porazil Eben Rašída a že ho pronásleduje směrem k jeho sídlu Hájel. Jeďte tam vy, poslové, a přesvědčte se o moci svého knížete. Zvítězíli nad Eben Saúdem, dohodnu se s ním v přátelství. Pokud se s ním nedohodnu, ať zmizí jeho správce z tohoto území. Odtáhne-li hned, neukřivdím žádnému Šammarimu. Sdělte mně do zítřejšího západu slunce, kdy se posádka vzdálí. Nedostanuli odpovědi do té doby, hle, můj obličej zůstane bílým. Vy jste naši nepřátelé.‘

Odpověď nepřišla a Nefúdem projížděly větší a menší čety nájezdníků. Válka začala.

Válka se vede, Múso, po celý rok. V období deštivém podnikají mladíci menší nájezdy po 15 až 40 mužích. V době blahobytu, kdy je všude hojně vody a pastvy, se konají velké výpravy, které vodívá sám kníže Eben Rašíd nebo jeho voje vůdce. Jeho otroci a námezdníci, jakož i usedlíci z Hájelu, nesou své prapory a staví své bílé stany. V době horka a vedra se vyjíždívá na válečné výpravy pouze na velbloudech. Obyčejně nese velbloud dva jezdce, z nichž jeden podniká a odráží útok jako pěší, druhý pak odhání ukořistěná stáda a odváží uloupené stany.«

Obejdalláh připomínal Názelovi, kdy a kde se Rualové utkali se Šammary, kdo nějak v boji vynikl, kolik mužů na každé straně padlo a jaká byla kořist. Při udávání počtu oba přeháněli. Obejdalláh tvrdil, že Rualové pohubili Šammarů na sta a ukořistili velbloudů na desetitisíce, kdežto Názel se mu smál, že pravý opak je pravdou. Se skutečností se pravidelně shoduje počet padlých soukmenovců a tolik bývá obyčejně i padlých protivníků, jenže bojovník vědoucí dobře, kolik padlo z jeho kmene, vědomě a úmyslně znásobňuje ztráty odpůrců.

Kmenové spříznění

»Mlč, mlč, Služebníčku Alláhův! My, Šammarové, jsme silnější než Rualové, neboť se skládáme ze čtyř kmenů; málokterý jiný kmen se nám počtem vyrovná.«

»Jenže, Názele, spolu nedržíte a daleko od sebe táboříte. Dobrá polovička vás bydlí v severní Mesopotamii mezi Eufratem a Tigridem a je pro vás, kdo jste v Nedždu, jakoby ztracena.«

»Máš pravdu, Služebníčku Alláhův, naši příbuzní v Mesopotamii se nám odcizují. Vzdávají se chovu velbloudů, stávají se pastýři koz a ovcí, obdělávají půdu a mnozí se usazují po vesnicích. Jejich území je úrodnější než naše a naši lidé se pořád za nimi stěhují. Ubývá nás, Šammarů, ubývá. Hyneme bídou a stálými válkami se svými sousedy, mezi nimiž nemáme jediného příbuzného.«

»To my, Aneze, jsme jiní chlapíci,« chlubil se Abdalláh.

»Co mluvíš o Anezích? Což pak k nim náležíš?«

»Jak bych nenáležel. Můj strýček je Ruejli, Rualové jsou z Anezů, a já náležím ke svému strýčkovi, tedy rovněž k Anezům.«

»Anezů je mnoho,« poznamenal Názel. »Snad žádná skupina arabských kmenů není tak četná jako Aneze. Od Ománu a Perského zálivu až k Halebu a od Tigridu až k Rudému moři táboří kmenové Anezů.«

»Vidíš, kolik my to máme bratranců. Kolik to měl náš předek synů, když od něho všichni kmenové Anezů pocházejí.«

»Což pak mají všichni Aneze jediný společný původ?« vmísil jsem se do řeči.

»Od koho jiného by pocházeli? Jediný otec je zplodil. Jeho krev v nich ve všech koluje, proto jsou všichni pokrevně příbuzní, jsou bratranci. Kmenové Anezů tábořící při Ománu a Perském zálivu, jsou bratranci kmenů tábořících u Haleba. Kdyby nebyli pokrevně příbuzní, nebyli by bratranci. Jedině pokrevní příbuznost otcova poskytuje právo, jaké má bratranec. Neslyšel jsi nikdy, Múso, u nás u Rualů, jak někdo pravil:

‚Jeho předek nebyl v dávné době naším příbuzným s otcovy strany; jak by on mohl bytí naším bratrancem?‘«

»Slyšel jsem podobný názor nejednou. Pamatuji se, jak mně kníže Núri vykládal:

‚Hle, Múso, tvoji bývalí bratří Beni Sachr jsou mně milejší než Amáráté, ale pokrevenstvím jsou nám tito bližší než oni. Beni Sachr jsou cizinci, my a oni nemáme společného praděda, kdežto praděd Amárátů je totožný s naším.‘«

»Znáš, Múso, Zbéána, synka Chašmánova?«

»Jak bych ho neznal. Pochází ze Sirhánů a je strýčkem Tráda, synka bývalého knížete.«

»Hle, Múso, tento Zbéán táboří s námi s Rualy přes třicet let. Vzal si za manželku Rualku a jeho sestra se provdala za našeho knížete, jemuž porodila Tráda. Podniká válečné výpravy a nájezdy s námi, nosí náš kroj, jeho synové mluví naší řečí a přece náleží dosud k Sirhánům. Jeho příbuzenstvo není u nás, nýbrž u Sirhánů. Kdyby se některý z jeho synů nějak provinil, kdyby, čehož Alláh nedopouštěj, některého z nás zabil, musil by hledati záštitu u svého příbuzenstva, u Sirhánů, a krev našeho zabitého by byla smyta krví Sirhánu. Oženiv se s Rualkou, nestal se členem jejího příbuzenstva a nevstoupil do našeho kmene.

Víš, jak se u nás u Rualů říkává o příbuzenstvu se strany otcovy a matčiny?«

»Máš na mysli rčení: ‚Příbuzných se strany otcovy je častěji třeba než příbuzných se strany matčiny‘, nebo rčení:

‚Příbuzenstvo otcovo dodává svalů a síly, příbuzenstvo matčino pak děloh.‘«

»Zajisté; tato a podobná rčení ukazují, že pouze příbuzenstvo otcovo svého člena chrání a s ním a za něho trpí. Příbuzenstva matčina si vážíme jen proto, že nám dalo matku, která nás porodila.«

»Jaké výsady mají u vás, Názele, bratranci, tedy příslušníci dvou spřízněných kmenů?«

»Tytéž jako u Anezů. Chytneme-li zloděje, který je příslušníkem kmene pokrevně spřízněného, nesmíme ho spentati. Čeleď pokrevně příbuznou nemáme po půlnoci nebo krátce před východem slunce přepadnouti. Tou dobou bývá spánek nejsilnější a chlad největší. Náš příbuzný zasluhuje, abychom toho dbali a poskytli mu příležitosti, aby se na náš útok připravil a snáze mu odolal. Zabije-li někdo z nás dopuštěním Alláhovým příslušníka kmene pokrevně spřízněného, platí náhradou za prolitou krev padesát velbloudů, kdežto zabije-li příslušníka kmene pokrevně nespřízněného, odbude mstitele sedmi velbloudy.«

Bratranci z přátelství

»Když jsem tábořil s Beni Sachr, četl jsem list bývalého knížete Rualů, v němž jim psal, že by bylo dobře, kdyby jeden druhému udělili právo, jakého užívají bratranci neboli kmenové pokrevně spříznění.«

»Stává se to, Múso, stává,« přitakal Názel. »Majíli se náčelníci dvou nespřízněných kmenů rádi, prohlásí, že si navzájem udělují právo příbuzných. Obyčejně se to děje slovy: ‚Mezi námi a vámi trvá přátelství bratranců jako mezi pokrevnými příbuznými.‘ Jako bratranci byli by povinni chrániti vzájemně svých sousedů, hostů a společníků na cestě, třebas to byli příslušníci kmenů vedoucích válku s jedním z nich.«

»Tomu, Názele, dobře nerozumím.«

»Kéž Alláh osvítí, Múso, temno tvé hlavy a prodlouží tvůj rozum! Pokusím se, abych ti to vysvětlil.

Já, to jest Názel, jsem na cestě. Vstoupím jako host do stanu, řekněme příslušníka Beni Sachr, kteří si s Rualy vzájemně udělili právo bratranců. Ze stanu Beni Sachr odjedu a jsem přepaden od nějakých lupičů a zbaven zvířete, zbraně, šatů a vody. Jen holý život mně ponechají, poněvadž se přesile nebráním. Lupiči ujedou a já, vystoupiv na nějakou výšinu, zahlédnu v dálce tábor. Spěchám k němu. Náleží Rualům. My, Šammarové, s nimi vedeme válku, já jsem tudíž nepřítel Rualů. Nedbaje toho, vstoupím do stanu náčelníkova, pozdravím a oznámím, co se stalo.

‚Kdo jsi, hoste Milostivého?‘ dotazuje se náčelník.

‚Jsem Názel eben Tnejján ze kmene Sindžára.‘

‚Ty jsi náš nepřítel. Tebe ve svém táboře nestrpíme.‘

‚Mýlíš se, náčelníku. Já jsem hostem Beni Sachr. Podívej se na můj jazyk. Sůl toho a toho mého hostitele dosud na něm lpí. Ještě neuplynuly tři dni a třetina, co jsem jeho stan opustil. Přicházím k tobě, aby ses mne ujal, lupiče pronásledoval a mně můj majetek vrátil.‘

Kdyby byli, Múso, Beni Sachr skutečnými bratranci Rualů, zvolal by náčelník na poplach, vsedl se svým příbuzenstvem na kůň, ujížděl za mými lupiči a je po dobrém nebo po zlém přinutil, aby mně mé věci vrátili, ovšem nebylali vyhlášena mezi oběma pokrevně spřízněnými válka. Poněvadž však Beni Sachr a Rualové nejsou pokrevně příbuzní a právo bratranců si udělili jenom jejich vrchní náčelníci, je na vůli náčelníka, jejž o pomoc žádám, zda mně vyhoví nebo nikoliv. Obecně se říkává: ‚Takoví bratranci za mnoho nestojí. Je to pěkná řeč, ale užitku nepřináší.‘ Mohou se velcí náčelníci kolikrát chtějí prohlásiti za bratrance, jejich soukmenovci toho dbáti nemusí. Zabije-li příslušník jednoho kmene člena kmene druhého, platí za jeho krev pouze sedm velbloudů a nikoliv padesát jako u skutečných bratranců. Přistihne-li zloděje z druhého kmene, může ho spoutat i a mohou jedni druhé i po půlnoci přepadnouti.«

Obletoval nás ustavičně malý, šedý ptáček. Vzlétl vždy kolmo na 10, 15 m od země a tichounce zazpívav, spustil se znova k zemi. Arabové mu říkají umm sálem, matka Sálemova. Ztratila synáčka Sálema a hledá ho, proto vylétne do výše, zavolá a hned se spustí k zemi, aby zaslechla, kdyby se synáček někde pod keříčkem ozval.

Konec vysílené velbloudice

Naše hnědá velbloudice nám působila veliké starosti. Hned ráno mne Náser upozorňoval, jak je vyhublá a zesláblá. Její náklad jsme rozdělili na ostatní, nenesla nic, mohla se volně popásati a přece nám nestačila. Co chvíli poklekala a smutně naříkala, když jsme ji nutili, aby vstala, až konečně odpoledne vstáti nechtěla. Mínil jsem jeti dále a velbloudici opustiti. Byla by si odpočala a popásajíc se, byla by se vrátila do oasy Džouf, kde by se jí byl někdo ujal. Správce oasy, poznav podle vpáleného znamení, že je to můj majetek, by ji byl poslal do nejbližšího tábora Rualů a až by byl kníže Núri přitáhl poblíž, byl by ji připojil ke svým stádům a ji pro mne uchoval. Ale Náser a Mansúr toužili po mase. Náser kupovával od beduů poraněné anebo zesláblé velbloudy, zabíjel je, vysekával a prodával svým krajanům; zvykl si na velbloudí maso a nechtěl minouti příležitosti, aby se ho dokonale po několik dní nenajedl.

»Vždyť by naše hnedka do Džoufu nedošla! Je tak slabá, že se neubrání vlku; zakousne ji, pochutná si na ní s hyenami a šakaly a my nebudeme míti nic.«

Obejdalláh s ním souhlasil. Názel sice mlčel, ale olizoval si pysky, proto jsem svolil, abychom se utábořili a aby velbloudici zabili. Ubohé zvíře jako by bylo cítilo svůj konec. Tesklivě naříkalo a dívalo se smutně, když mu kladl Mansúr krk na zem. Náser velbloudici zapíchl, odťal ocas, rozřízl kůži od ocasu po hřbetě až k šíji, načež ji stáhl. Krk, přední i zadní nohy oddělil od ostatního těla a vyřezával maso. Bylo ho málo, nikde ani kousíčka tuku. Rozsekali je na menší kusy, vložili do kotle, zalili vodou, kotel postavili na tři velké kameny a zanítili pod ním mohutný oheň, živený suchými větvemi keřů rta. Voda brzo zavřela a ač Mansúr přikládal až skoro do půlnoci a Náser co chvíli menší kousky vytahoval a ochutnával, přece stále tvrdil, že je maso tvrdé, že ho není možná jisti. K témuž úsudku dospěl i Obejdalláh, kdežto Názel se jen usmíval, řka, že věděl, že se maso neuvaří, poněvadž bylo čerstvé a příliš hubené. Do půlnoci z nás nikdo nespal. Několikráte jsme zaplašili dravce, lákané vůní krve a masa.

Po půlnoci spadlo několik krůpějí, ale silný západní vítr zahnal brzo déšť. Naloživše syrové i nedovařené maso, opustili jsme časně ráno ležení a zastavili se v Chabb az-Zabb. Bylo tam hojně slamnatých bylin saham, jakož i arfedže, u jehož keříčků se písek zastavuje a tvoří kopečky. Arfedži se daří nejlépe ve štěrku pokrytém mělkou vrstvou písku, chránící kořínky před rychlým vyschnutím. Vytřel jsem hojně zralého semene arfedže, jež voní jako nejlepší kadidlo.

Hyeny a lidé

V písku zanechaly mnoho stop hyeny, snažící se přiblížiti k našemu ležení. Za dne se hyena bojí a zůstává v úkrytu; za noci prochází krajem, otvírá hroby, požírá mrtvoly lidí i zvířat, napadá poraněné, neduživé velbloudy, ba loupí prý i plačící nemluvňata. Má tři až čtyři mladé. Najde-li Šammari její čerstvou stopu, vedoucí do doupěte, zavolá několik druhů, kteří donesou dlouhý provaz a obstoupí doupě. Někdo zaklesne jeden konec provazu ve smyčku, navlekne si ji na levou ruku a leze do doupěte, táhna provaz za sebou. Hmatá opatrně rukama, hledaje hyenu. Nahmatav ji, volá:

»Není jí tuto, není zde; fuj, není jí tuto. Našel jsem jen kousek starého kožichu, ale ona zde není.«

Zatím vloží opatrně hyeně smyčku na krk a leze ven. Na dané znamení vytáhnou druhové hyenu, zabijí ji a snědí její maso. Obzvláště si pochvalují maso půlroční hyeny, ještě než se oddělí od matky. Žluč hyeny, smíšena s vodou a vypita, tlumí prý nejsilnější horečku a její zuby pověšené na krku chrání dítky před různými nemocemi.

Šammarové jako ostatní beduové tvrdí, že samec hyeny může míti potomka se ženou a muž s hyenou. Obecně se vypravuje, že čeleď Zabáijjín, náležející k Šammarům, pochází od chlapce nějakého Šaráriho s hyenou. Uchýlil se před prudkou bouří pískovou do velkého doupěte, v němž našel samici hyenu. Dala život chlapečku, jejž dvě léta kojila. Potom ho dovedla k táboru Šarárátů a zmizela. Šaráráté našli chlapečka a hledali jeho příbuzenstvo. Nikdo se k němu nehlásil. Podobou jim připomínal jejich druha. Dotazovali se ho a tu vyznal, co se mu před lety přihodilo. Šli k doupěti, viděli u něho četné stopy dětských nožek, z čehož soudili, že je chlapeček jeho, že mu ho povila hyena.

»Myslíš, Názele, že je to skutečně možno?«

»Myslím, bratře, že je to pravda. Znám Šammariho, o němž se něco podobného vykládá. Když přišel po půldruhém roce náhodou k doupěti, kde se to stalo, uviděl před ním ležeti nějakého tvorečka. Skryv se mezi skaliska, pozoroval za noci hyenu, jak si k tomu tvorečku přisedla a jej kojila. Zahnav ji, chopil tvorečka a poznal v něm děvčátko, které hned do písku zahrabal.«

Všichni moji druhové vyjma Názela se těšili na dobrou, masitou večeři. Náser, Mansúr i Obejdalláh vykládali, že se nedovařené i syrové maso již uleželo, že se dobře uvaří a upeče a že si na něm všichni pochutnáme, jen abychom se utábořili, kde bude hojně paliva. Našli jsme takové místo. Stály na něm silné keře rta a rimt, v nichž bylo mnoho suchých větví. Zatím co Chalaf načrtával mapku okolí a Názel mně v písku znázorňoval úvodí údolí Cherr, nosili ostatní druhové plné náruči paliva, jako by chtěli k večeři připraviti celého velblouda. Usoudivše, že palivo stačí, rozdělili si práci Náser zadělával na chléb, Mansúr s Obejdalláhem si přivlekli po velkém pleskáči, položili na něj maso a roztloukali je. Zanítili čtyři ohně. Na jednom chtěli péci chléb, na druhém vařiti pšeničné kroupy, na třetím ve velkém kotli maso, na čtvrtém pak v popelu maso péci. Obejdalláh sice tvrdil, že nepotřebujeme pšeničných krup, ale zdálo se mně, že Náser nevěří, že se maso uvaří nebo upeče a nechtěje jíti spáti s hladovým žaludkem jako poslední noci, že chce zajistiti sebe i nás burgulem, jak se pšeničným kroupám říká. Chléb byl upečen, burgul uvařen, ale maso nechtělo měknouti ani ve vodě, již Mansúr několikráte doléval, ba ani v horkém popelu. V tom se sesychulo na kůži, z níž nemohl Obejdalláh urvati ani kousíčka, ačkoliv měl, jak tvrdil, zuby lepší než kterýkoliv pardál. Navečeřevše se burgulu a chleba, ulehli jsme, kdežto Náser, Mansúr a Obejdalláh zůstali při kotli s masem, přikládajíce, ochutnávajíce, doufajíce a spílajíce.

Návrší vody

Ráno jsme se všichni chvěli zimou. Šaty a pokrývky jsme měli promočeny rosou. Všechna vyšší místa se třpytila bílou jinovatkou. Spěchali jsme pěšky, abychom se zahřáli. Názel se ohlížel po Návrší Vody, hledaje znamení nejbližší studnice. Zpozorovav je, vyhoupl se na velbloudici a ujížděl hledati vodu. Uplynula hodina a nikde ho nebylo. Již jsme se o něho báli. Konečně jsme ho zahlédli na návrší a poznali, že nutí svou velbloudici ke krátkým poskokům vpřed a vbok, dávaje tím najevo, že vodu našel, že nám nehrozí nebezpečí, že můžeme tudíž k němu jeti. Dohonivše ho, našli jsme ve skalní ploše plytké prohlubiny, v nichž se leskla dešťová voda. Jen stěží jsme drželi své velbloudice, které k ní spěchaly, aby svou žízeň uhasily. Přiměvše je k pokleknutí, spoutali jsme jim nejen levou, nýbrž i pravou přední nohu, složili náklad, naplnili měchy čistou vodou a pak k ní teprve pustili velbloudice. Pily hltavě a několikráte se k vodě navrátily. Pastvu našly nablízku, nemusili jsme o ně míti strach a mohli se sami umýti. Bylo toho třeba; vždyť jsme se naposledy umývali před šesti nedělemi. Kůže nás svrběla, jsouc pokryta vrstvou špíny, utvořené z prachu a písku, a rozkousána od přečetných vší. Blech v poušti není; ty zmizí za dvoudenní jízdy na velbloudu.

»Blechy jsou usedlíci,« mínil Obejdalláh. »Těm se daří v městech, oasách a táborech chovatelů koz a ovcí. Do vnitřní pouště se neodvažují. Tam je doma vytrvalá veš, která zůstává bduimu věrna nejen ve vnitřní poušti, ale i v zemi usedlíků. Neopustí ho ani tam a vrací se s ním do Hamádu, Udiján a, jak vidíš, i do Nefúdu.«

Vojna a mír

Utábořili jsme se nedaleko vzniku údolí Cherr a určili zeměpisnou šířku. Údolí Cherr probíhá směrem severovýchodním a zaniká v naplavenině eufratské pod městem Mašhad Ali nebo, jak se mu též říká, Nedžef. Při jeho řečišti leží několik důležitých napajedel, která bývají skoro každého roku navštěvována Šammary, jakož i různými kmeny Anezů. Někdy táboří pospolu přátelsky, jindy se položí proti sobě válečně, dochází k bitvám a teče krev. Obejdalláh i Názel vzpomínali, jak tábořili Dugmán z Anezů se Sindžáry z Šammarů před 6 lety vedle sebe, jak se v zimě navštěvovali a hostili. Při vzniku údolí Cherr spadl tehda vydatný déšť a Alláh dopřál beduům blahobytu.

»Nejen doliny, ale i stráně byly, Múso, pokryty kobercem trávy; roztodivné květy zářily barvami a vydávaly opojnou vůni. Velbloudice mívaly nohy až nad kolena ozdobeny různým pelem. Nepásly se na jednom místě, ale vybíraly si nejlepší a nejchutnější traviny, popocházejíce sem tam. Všude rostly hříbky a lanýže. Já, to jest Názel, jsem jich nasbíral plný plášť a ohýbal jsem se, než jsem je donesl do stanu. Zanítili jsme velký oheň a pekli lanýže v horkém popelu. Hříbky jsme si uvařili, omastili a pochutnávali si na darech Alláhových. Se mnou sousedil Dugmáni, jehož manželka se naučila lanýže smažiti. To ti byla, Múso, pochoutka! Stád jsme ani domu nepřiháněli. Kde se pásla, tam noclehovala.

Vždyť to bylo jen několik set kroků od stanů a mohli jsme je snadno podojiti. Mléka bylo, že nám ani kožené měchy, ani měděné kotle a cínové mísy nestačily! Nemohouce ho vypiti, svařovali jsme je na sýr, který jsme sušili.

Můj soused Dugmáni vyrobil od 26 velbloudic dva měchy sušeného sýra. Poměli jsme se dobře a byli jsme nejlepšími přáteli – a hle, Múso, před čtyřmi lety jsem já, to jest Názel, přepadl s válečnou četou tytéž Dugmány na cestě Poutnické, zabil vlastní rukou muže, s nímž jsem sousedil před 6 lety, mimo to ještě pět jiných, a přece se krve bojím. Před 6 lety byl mír, před 4 zuřila válka a zuří dodnes mezi námi a Rualy, k nimž náležejí Dugmán, ač spolu od nepamětných dob sousedíme a jedni druhých potřebujeme. Kéž ti Alláh, Múso, pomůže, abys přiměl našeho knížete Eben Rašída k míru s knížetem Núri eben Šalán a jeho synem Nauáfem, pánem oasy Džouf. Míru není a Alláh jako by se na nás hněval. Od čtyř let jsme neměli blahobytu, naše stáda jsou vyhublá a my lačníme po chutných hříbcích a lanýžích. Ó, jak chutnaly ty, co ta Dugmánka usmažila!«

Chutná ještěrka

Ráno jsme dospěli k prvým keřům gaza. Nejbližší byl přes 4 m vysoký, rozložitý, jednotlivé pně měly u kořene až 20 cm v průměru. Dlouhé jehličí bylo temně zelené, důkaz, že je staré, že nebylo osvěženo v posledním období horka vydatným deštěm. Bujných výhonku s jehličím jasně zeleným nebylo nikde a přece naše velbloudice zdaleka gazu poznaly a k ní spěchaly. Má černá velbloudice se nedala udržeti. Ačkoliv jindy rozuměla i nejmírnějšímu poklepu mé nohy, nedbala nyní ani mé hůlečky a utíkala klusem ke gaze. Dopřál jsem jí svobody. Vždyť jsem podle vpáleného znamení věděl, že pochází daleko z jihu, že se pásla od malička na gaze a že po ní touží. Zdvihla hlavu, ohýbala nejdelší větve, přidržovala si je krkem a chtivě okusovala nejen konečky, ale i silnější výhonky. Skousavši, co se dalo, na keři jednom, spěchala opět klusem ke druhému a teprv po dobré čtvrthodině byla ochotna jíti dále. Zpod jednoho keře jsem vyplašil velkou ještěrku zabb. Obejdalláh a Náser seskočili se sedla, hnali se za ní, převalili ji a Obejdalláh jí dýkou prořízl hrdlo. S jásotem mne ji ukazoval, vychvaluje její chutné maso. Vhodil ji do svého sedlového tlumoku a těšil se, jak ji upeče. Měla přes 4 kg. Ještěrka uaral je jí podobná, jenže je poněkud menší.

Sotva jsme se před polednem zastavili, aby se velbloudice napásly, snesl Obejdalláh několik náručí suchých kmínků gazy a zanítil oheň na písku. Když napálil trochu uhlí, odhrnul je a na vyhřátém místě vyhloubil důlek asi 20 cm hluboký, do něhož vložil ještěrku. Zasypal ji pískem, na který shrnul uhlí a rozdělal oheň znova. Po 10 minutách vytáhl z důlku ještěrku, rozřízl jí břicho, vnitřnosti odhodil, načež ji znovu do důlku vložil a zahrnul. Obrátiv ji v půlhodině dvakrát, uznal, že je úplně upečena a nabízel k obědu. Náser se mezitím mořil se zbylým syrovým masem velbloudím, ale nemoha ho ani uvařiti, ani upéci, odhodil vše, co ještě měl, a těšil se na ještěrku. Když ji s Obejdalláhem rozřezali a kousky masa na koženou přikrývku sedlovou nahromadili, přisedli jsme všichni a přikusovali maso ke chlebu. Bylo bílé a poměrně suché. Najedli jsme se po chuti a o zbytky se rozdělili Obejdalláh, Náser a Mansúr, kteří při nakládání neustále přežvykovali.

K severovýchodu se červenala v paprscích slunečních písková rovina Adfa. Obklopuje kamenitou kotlinu, v níž dal Muhammad eben Rašíd vyčistiti prastarou studnu s pramenitou vodou a postaviti pevnůstku. Křižujeť se tam cesta z jižní a jihovýchodní Arabie na Hajjánijji do oasy Džouf a dále do Syrie s onou, která vede z Tejmy oasou Džubba k napajedlu Hbeke a do Iráku, dřívějšího Babylonska. V pevnůstce bydlili dva strážci, střehoucí vody a podávající zprávy o nájezdních četách, které se tudy ubíraly. Po smrti knížete Muhammeda, když nastal úpadek moci Eben Rašídovy, byla pevnůstka opuštěna a od nepřátelských beduů z části pobořena.

Konec ukázky