ILAVA

Elo Šándor

Zážitky z policajného lapáku a koncentračného tábora z čias, keď sa rodila naša sloboda

Obálka: Elo Šándor, fotografia - voľné dielo.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-140-4 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-141-1 (MOBI)

Zaistenec

Písané v samoväzbe Policajného riaditeľstva, v Bratislave od 27. septembra do 4. októbra 1939.

I takého "honóru" sa mi dostalo. Dňa 10. septembra 1939 večer vracal som sa s rodinou z popoludňajšej prechádzky. Pred bytom čakal ma už domovník a hlásil mi, že ma hľadal "nejaký pán od polície” a že príde za mnou ešte večer.

Hovorím rodine: "Už sa asi ani ja nevyhnem obzvláštnej starostlivosti polície. Nuž, nedá sa nič robiť proti tomu; žijeme v pohnutých časoch a vo zvláštnych pomeroch. Vidno, slobodu nám nastolujú áreštami a policajnými lapákmi. Žena, priprav mi kufrík, ak by si ma tam naozaj podržali. Potom mi ho pošleš.”

O pol hodinku nato prišiel mladý človek, predstavil sa ako civilný inšpektor štátnej polície, oznamujúc mi, že ma volá pán Dr. Jakubóci na podpis akejsi zápisnice.

Myslím si: "V nedeľu večer a podpisovať zápisnicu? Čudné! Veď zajtra svitne tiež!" Obyčajný podfuk, poznáme to. Rozlúčil som sa so svojimi a šiel som s detektívom, opatrne našľapujúc po zatemnených uliciach Bratislavy. No v hlave nič nevírilo. V poslednom čase polícia venovala mi totiž nezvyklú pozornosť. Asi dvojmesačné pozorovanie môjho bytu, dôkladná policajná prehliadka bytu, výsluch, odňatie rádioaparátu; mohlo nasledovať už iba zatvorenie. Pretože u iných ľudí toho času zatvorenie neupútalo toľkej pozornosti, musel som s tým rátať tým skôr, lebo sa proti mne vyskytli aj anonymné udania, údajne dochádzka do Zlína na konšpirácie a zaiste aj iné. A tak v mojej pracovni kufrík za pecou ležal už 10 dní pripravený do "sanatória".

Prídem teda do budovy Policajného riaditeľstva na ohlásené číslo dverí 214. V jednej izbe sedí skupina civilných strážnikov. Môj sprievod, čo ma doma ubezpečil, že si pre kufrík budem môcť osobne dôjsť, lebo ak by šlo o zatknutie, na to sú vraj tu uniformovaní strážnici – poukázal ma do susednej izby. Tu vidím už sedieť pani Janšákovú a hneď pri dverách víta ma inšpekčný úradník, ktorý sa predstavil ako Dr. Jakubóci a príchod osladzuje slovami:

– Odpusťte, pán riaditeľ, mám rozkaz vás zatknúť!

– No, čo sa dá robiť? - vravím. - A vedeli by ste mi, pán doktor, vyzradiť, prečo mám byť zatknutý?

– To neviem, - vraví. - Nič neviem. Rozkaz znel zatknúť a nič viacej..." (Dňa 4. mája 1941 som sa hodnoverne dozvedel, že hurónsky rozkaz zatknúť pani Janšákovú a mňa telefonoval z veliteľstva HG tajomník ministra železníc Ištvánčin. Ten istý, ktorého o niekoľko dní po nás zatkla polícia pre korupciu a úplatkárstvo. Boli sme pod spoločnou "opaterou" polície. On nás dal zatknúť, keď bol ešte veľkým esom v HG.)

Ničevo, vravím. Na chudobný národ musí byť prísnosť, vravel kedysi dobrý vojak Švejk.Potom som pozdravil pani J. a medzi iným som požiadal o možnosť oznámiť manželke, aby mi poslala kufrík a prikrývku s kabátom. V dome je telefón. Dozvonil som sa ta o 21. hodine. Zatknutie stalo sa vari o 19. hodine. Kým prišla manželka s domovníkom nesúcim kufor, ubehlo pol hodiny. Zatiaľ sme besedovali s pánom Dr. J. Jakubócim a pani Janšákovou, ktorá plakala, poukazujúc na svoju chorobu, ktorú som poznal už pred rokom. Ľutoval a utešoval som ju, ako sa dalo. O chvíľu prišiel aj jej manžel, vládny radca inžinier Štefan Janšák.

Vysvitlo, že Dr. J. bol cenzorom mojich posledných dvoch kníh: "Zákonodarci" a "Bratislava-Moskva". Boli sme si leda osobne známi-neznámi.

Neviem, aký má tento manager bratislavskej “Inteligence Servis” úradný, čiže vyslúžený titul. Viem to isté aj o jeho kolegovi v úrade. Ale viem, že zaslúžený má doktorát práv, a to musí pre každého stačiť. Tu je patrný rozdiel medzi zaslúženým a vyslúženým.

Zatiaľ prišla i moja manželka s domovníkom a kufríkom. Krátko sme sa pozdravili, rozlúčili a neuniformovaný príslušník tejto "Inteligence Servis” odprevadil nás s pani J. po neznámych schodoch dolu, kamsi do pracovne profúza-kľučiara policajnej väzby.

Formality: Stručné nacionále, odohranie všetkých predmetov väzňovi, opasku a viazanky tiež; ponechali mi len vreckovku. Pre ženy tento “obisk" (prehliadka) robí ženský policajt a preto som pani J. nechal v kancelárii a sám nastúpil cestu hore schodmi do cely. Totiž, ani nie tak celkom sám, lebo ma odprevádzal službukonajúci práporčík-profús. Svetla nebolo na schodoch, ba ani inde. V tme sa hlásil služobný hlas, ktorému práporčík prikázal otvoriť dvojku, t. j. celu č. 2.

Stalo sa. Vstúpili sme do môjho nového "príbytku", na štátne trovy zabezpečeného dobre skrytým anonymom. Takto teda vyzerá väznica, cela. Práporčík mi ju predstavil. V cele boli dve "postele", primknuté na stenu. "Na ktorej strane si želáte spať?", spytuje sa ma nový "anjel strážca".

– To mi je jedno! vravím, vari na ľavej. I odomkol od steny železnú posteľ so strožliakom, aby som si vraj poslúžil. A tu máte krčah na vodu; strážnik vám hneď donesie vodu.

– A prikrývky niet?, pýtam sa.

– U nás niet! Povedal som vašej panej, aby vám priniesla prestieradlo, nuž a veď tu máte svoju deku, kabát – zatiaľ vám to stačí. A tu, hľa, máte stolík a stoličku, vedľa máte záchod! Keď si ľahnete, stráž zahasí lampu. Porúčam sa... odišiel spoluexekútor zabezpečovacieho opatrenia mojej skromnej osoby. I kufrík bolo treba nechať na strážnici.

– Nuž hľa, už to mám aj s "garnírungom", dumám. Kedysi v Košiciach uvažoval som o tom, ako sa dať dobrovoľne zavrieť na 1-2 mesiace, lebo som potreboval väzenské skúsenosti pre svoje literárne účely a hľa, teraz to mám zadarmo, a to plným priehrštím. Takto som rozumoval pri vyzliekaní. Luhal by som, keby som vravel, že cela urobila na mňa dobrý dojem. Zarazil ma najmä chronický smrad záchoda a slamníka, ktorý iste nebol nikdy vyklepaný, vrch opraný a ani slama v ňom vymenená. Špina, nalepená na slamníku v dosť tlstej vrstve, vyleštená bola telom nejedného väzňa.

Záchod síce anglický, splachovací, ale bez pokrývky; vodojem bol na chodbe. Splachovač sa uvádzal v činnosť kusom drôtu, ktorý vyčnieval zo steny pri záchode.

Podlhovastý oblok, vysoko umiestnený, bol síce otvorený, no jednako nestačil odvádzať úžasný zápach záchodov, vychádzajúci vlastne z celej záchodovej rúry, od mušle až po kanálový odvod. Podobné obloky vídaval som na kravských maštaliach.

Nič naplat! Protest nepomôže! Treba sa zmieriť so skutočnosťou! Nie som v base prvý, ani posledný. A smrad treba konzumovať po svákovsky –– brať ho plným nosom, aby sa skôr minul. Ničevo! Ináč, prichodí mi teda bývať, stravovať sa i spať v záchode. Veď si to snáď aj ja vyúčtujem s niekým, až príde môj deň!

Prvá noc nebola nocou, ale trápením; spať som nemohol Vrtel som sa, krútil ustavične na smradľavom gavalci. Srdce rozrušené, samá "šepkaná propaganda a revoltovanie". Trápila neistota, prečo som bol zatknutý. Z ktorej strany si ma požičajú noví mocipáni. Nemal som so sebou narkotík, ani iného upokojujúceho lieku. Noc bez spánku – úžasná. Na um mi prichodilo všetko možné, len nič takého, čo by aspoň na hodinu bolo upútalo myseľ a skrátilo dlhý čas v tmavej cele. Jednako však všetko ma v nej zaujímalo, ba i to, čo sa v noci okolo dialo; pozorovanie stráže cez okienko dverí, či žijem a podobne. Vôbec som neusnul.

Prvý deň v „base“

Pre väzenského regrúta, akým som i ja, je to iste najzaujímavejší deň, tobôž, keď sedí v samoväzbe polície. Prichodí ti privykať sa na väzenský život, ktorý nemáš nikde kodifikovaný, ale sa ho musíš ihneď naučiť.

Len náhodou mi ponechali náramkové hodinky, takže môžem časové sledovať celý ruch vo väznici. Pri osobnej prehliadke stráž totiž zabudla na ne.

Ráno, tak okolo pol šiestej, ozve sa prvý hrkot plechových nádob kdesi dole na chodbe. To je budíček. Hrkot pokračuje otváraním a zatváraním ťažkých dverí. To sú cely. Plechová nádoba, ako som sa čoskoro dozvedel, je vedro, do ktorého obyvatelia "basy" vysýpajú smeti.

Štábny strážmajster, stráž, otvoril dvere aj na mojom "kabinete" a predložil mi smeták, lopatku a vedro.

– Nech sa páči umývať!

Dobre mi padlo, keď sám práporčík, starší "molodec", priniesol mi do cely čašu bielej kávy s dvoma žemľami, objednanej z hostinca pre mňa u pani J. Rezko som sa obliekol, vymietol "byvak", vzal mydlo, uterák a mazal, kam mi štábny strážmajster prikázal – do rohu širokej chodby, kde bola umyváreň. Dva vodovodné kohútiky s primontovaným umyvákom. Poriadne som sa vydrhol studenou vodou a basta. Cestou do diery poobzeral som sa, ako vyzerá zvnútra môj nútený príbytok.

Je to čosi ako Sing Sing v New Yorku. Tri poschodia, zábradlie, za ním cely a v prostriedku elektrické hodiny a signálne zariadenia; na najvyššom koridore prechádza sa strážnik, na našej chodbe je druhý. Nad dverami väzenských ciel je všade záchodový vodojem. Aha, novinka! Toto má byť takzvaná moderná väznica. Dobre je vedieť aj to.

Vbehol som do svojej cely, strážnik pribuchol za mnou dvere a ja som zasa sedel, keď som si skôr zložil do štvorca prikrývku a uložil kabát.

– Všetko púšťať, púšťať – kričí nejaký hlas zdola. A už počujem bežať ľudí okolo po schodoch. Najprv to boli ženské hlasy, čo vybehúvali z ciel na našom koridore, potom zas chlapské hlasy z horných ciel. Hneď na to pochodovali väzni naspäť vedľa mojej cely a na chodbe ktosi ukladal šálky. Nás nepúšťali von po raňajky. Nechápal som to. Veď väzeň ako väzeň?! Prečo ten rozdiel? Ono prejsť sa a stretnúť sa s ľuďmi predsa len znamená istú zmenu a odľahčenie v jednotvárnosti samoväzby.

Kam asi zatvorili pani J.?

Večer, hneď pri zatknutí, som ohlásil Dr. J., že vo svojom byte opatrujem kľúče od bankových trezorov a pokladníc a že ich musím vydať sám osobne. Čo bude, až o ôsmej nebude ma v banke? Budú sa po mne zháňať. Mal by som protokolárne odovzdať všetky hodnoty, ktoré patria pod moju úradnú správu. Tak to žiada opatrnosť a predpisy pri manipulovaní so zverenými hodnotami. Mali by ma pre tento cieľ pustiť von. Uvidím.

Až okolo desiatej volajú ma na strážnicu. Z banky sa vraj spytujú, kde sú kľúče a Dr. Skačány z 214-ky sa pýta, či moja pani vie o kľúčoch a kde sú.

– Vie, sú v mojom stolíku – odpovedám. Tým bola vec skončená. Z banky (mojej zamestnávateľky) poslali isto po kľúče do môjho domu a manželka im ich vydá. Teda – nepustia ma von. Ničevo! Aspoň som nasilu zbavený zodpovednosti. Veď konečne i tak je dobre.

Ja, hlupák, namýšľam si, že pri rozvratoch a politických prevratoch, možno si kus slušnosti reklamovať aj od ideových protivníkov.

Predpoludnie strávil som v cele ležaním a prechádzaním sa. Odmeral som si aj "kabinet". Je 3 m dlhý, 2 m široký a 2 a 1/2 m vysoký. Podlaha je palubová, z úzkych dosák, poukladaných do cementu, teda nie pribitých klincami. To vari zo zlodejskej a prípadne samovražednej opatrnosti. Ináč, pokúsim sa celu opísať ešte v osobitnej kapitole. Zatiaľ len zbežne.

Čierna káva prisladká, no bez zrnkovej kávy; k nej patrí kúsok ražného chleba. Stačí na raňajky. Podávajú ti ich cez malý otvor vo dverách.

Obed o 12. hodine začne výzvou suchého hlasu zdola, z izby kľučiara: "Púščat!" a "púšča sa". Najprv ženy, potom muži; všetko iba zo spoločných kobiek. Všetko zbehne po schodoch ku kuchyni, kde už čaká vo dvoch vojenských čašách prihotovený obed s kúskom chleba. Je sa drevenými lyžicami. To vraj z opatrnosti, aby si väzeň z lyžice neurobil sečnú alebo rezavú zbraň.

"Katoržníkom" – trestancom (takých je nás tu veľa), donesú obed do cely. Nesmieš sa mimo strážnika s nikým stretnúť.

Obed: prívarok, "polievka" s kúskom chleba. Večera o pol šiestej: "polievka" a kúsok chleba. Chlieb je dobrý, chutný. Polievka – hm, a prívarok? Nuž, na slaninu tu nikoho nechovajú. Stravovateľ dostáva na jedného trestanca, či väzňa alebo zaistenca denne Ks 3.80. Z toho nemôže robiť divy.

Predpoludním odviedli ma do izby detektívov. Tam si ma mladý detektív posadil ku stolíku s písacím strojom. Do stroja vložil dve žlté tlačivá s preklepmi, na ktorých už bol neznámy podpis.

"Správa o zadržaní a zatknutí" – tak sa volala táto “bumaga". Sherlock Holmes spísal so mnou nacionalie; i na súrodencov bol zvedavý. Prečo? Neviem. Čo tých do mňa? Popísal si presne výšku mojej kostry, farbu vlasov, očí a zvlášť znaky na tele. Zostávalo iba odfotografovať ma podľa známeho "Werweisst etwas"? a vziať odtlačok prstov. Ale od toho sa upustilo, asi preto, že som nie tak veľkým zlodejom, zločincom, aby bolo treba i podobných opatrení. Dosť! Detektív ma potom vyviedol von na chodbu, čakajúc na kohosi opýtal sa ma, čo vraj mám na srdci, či nie ľavičiarstvo. Pýtal sa tónom akoby družným. Azda by ma trestali pre moje kultúrne a spoločenské styky so ZSSR? Bolo by to menej hrdinské. Ale možné je i to v dnešných pomeroch, hoci nebárs hrdinské. Zatiaľ priviedli pani Janšákovú, moju "kolegyňu katoržnícku” a mňa zasa policajt odviedol do "Sing-Singu".

Posteľ som mával cez deň otvorenú, lebo rozgajdané srdce velilo ležať. Popoludní o pol štvrtej desaťminútová prechádzka po väzenskom dvore, pravda, za dozoru mladého strážnika, vypožičaného z pohotovosti. Zase sám a s nikým sa nestretnúť. Profús mi potom odovzdal prestieradlo, ktoré doniesla manželka. Veru dobre to padlo. Aspoň som ním trochu zastrel smradľavý slamník. Zavoňalo slasťou a čistotou rodinného krbu. Po obede chvíľu som ležal, potom som sa prechádzal po cele, kým prišla večera, čas zásobenia sa čerstvou pitnou vodou a umývania zubov. Konečne som si ľahol. O 19. hodine zahasili svetlo, z ktorého beztak úžitku nebolo, lebo je zámerne ustrojené a svieti iba na kúsok čelnej steny. To všetko stačí na to, aby stráž videla cez dverné okienko, čo robí väzeň.

Noc bola pridlhá. Srdce úžasne nepokojné. Spať sa nedalo. Obracal som sa na kavalci, hľadajúc všelijaké spôsoby, ako prinútiť telo na spánok. Nad ránom som konečne usnul, ale spal som sotva pol hodiny. Na um mi prišli epigramy Havlíčkove, obzvlášť na moju terajšiu situáciu. Napríklad:

"Bože! kéž jsem policajtem, to je vyražení! Koho chce, toho si chytne a dá do vězení.Slyšte lidé, pro výstrahu mé smutné zpívání, že sa proti policajtúm sám Bůh neubráni...” Karel Havlíček Borovský: Křest sv. Vladimíra. - Spev III. Vojenský soud.

Druhý a nasledujúce dni vo väzení

Ráno som sa hlásil k lekárovi. Pripustili. Ten uznal, že sa neulievam, že s mojím srdcom a nervami čosi nie je v poriadku. Predpísal pilulky, prášky. Profús dal to doniesť z lekárne. Pretože to boli lieky jedovaté, vo väčšom množstve nebezpečné, profús ich zadržal v mojom "safc depôt" a vydával mi ich iba podľa lekárskeho predpisu. Dovolili mi však chodiť po ne dolu do kancelárie, kde prijímali i vypúšťali väzňov a spravovali ich hybný majetok. Každý väzeň mal svoje imanie vložené do škatuľky, a tie odpočívali vo dvoch väčších skriniach. Keď si šiel na popoludňajšiu prechádzku, strážnik sa ťa družne spýtal, či fajčíš a máš čo fajčiť. Reku, Česi zakázali, Slováci nedovolili; nefajčím. Táto pozornosť je zaiste veľmi vítaná a cenená zo strany fajčiarov.

Druhý deň začínal mi byť bez práce ťažkým. Človek pomaly zunuje ležanie, čo aj srdcu osoží, zunuje posedávanie na strožliaku, skúpu prechádzku klietkou, celou zvanou. Niečo robiť alebo čítať by sa chcelo, hoc aj cela je zle osvetlená a pohľad na tlač ničí oči. Čo robiť? Myslíš na ženu, dieťa, rodinu. Uvažuješ, zrovnávaš, ale to je všetko málo. Zabiť čas a jeho neproduktívnu prázdnotu to nestačí. Dnes čakal som výsluch u referenta, a nebol. Neboli na mňa zvedaví, ani zajtra a pozajtra. Iných vyslúchali, mňa nie. Čo je toho príčinou? Uvažoval som a čakal. No čo sa dalo iného robiť? Nech sa páči nečakať! Kam by si ušiel? Výsledok jeden a nezmeniteľný. Sedieť, bručať! Je to situácia hrozne hlúpa.

Akiste im stačilo vyšetrovanie, prevedené so mnou pri domovej prehliadke pred mesiacom. Odtiaľ teda rezultát: – sedieť v zaisťovacej väzbe. Slovom, som zaistený. Budem sa pozdravovať vonku časovo:"Úctivý zaistenec!" Tak som hútal.

Poprosil som jedného svojho “anjela strážcu”, aby mi objednal v blízkom hostinci "Jadran" pravidelnú donášku obeda. Hej, pani Kmoníčková! Nezišlo nám na um v Trnave pred 17 rokmi, že vy mi budete variť, sediacemu v policajnej väzbe v Bratislave! Hľa, čas sa mení a ľudia v ňom! Neodriekať sa nikdy žobráckej kabele a basy!

Stav väzňov je 50-60 denne. Policajné auto začína ich dovážať z mestských strážnic, a to obyčajne medzi 20. a 21. hodinou. Ja mám celu č. 2, zrovna nad profúsovou kanceláriou, pri ktorej zvonku zastavuje auto. Obyčajne čujem všetko, čo sa hlasne odohráva v kancelárii: plač, nadávanie i utešovanie a povely strážam okolo ciel, kedy ktoré poschodia a ktorú celu otvoriť. O tom by sa dali popísať zábavné state, keby charakter prebývania v tejto budove nebol sám v sebe smutným a trápnym.

Ženské osoby, zatvorené v spoločných celách, sú väčšinou prostitútky. Muži v spoločných celách sú čiastočne pasáci prostitútok a ľudia zlodejských, alebo pijackých sklonov. Spánok sa mi vyhýbal; mohol som teda sústavne sledovať nočný ruch vo väznici.

Na tretí deň o 11. hodine zrovna nad mojím "kabinetom* niekto rozbil oblok. Sklo zarinčalo od silnej rany a ktosi začal kričať: "Pomóóóc, Hilfe, segítség!” Zrejme to bol nejaký kraxelhúber – prešporský. Zľakol som sa, hoci na to z mojej strany nebolo príčiny. Ale rozrušené srdce reagovalo na tieto kriky, hoci som sa tomu bránil autosugesciou.

Strážnici hneď vybehli za buntošom. Bol to jediný človek, vari Maďar, ktorý neznášal samoväzbu. Sekol do obloka krčahom na vodu a reval. Dali ho teda do všivárne – cely na prízemí – kde dominujú vši! Pýtal sa von. On vraj ničoho zlého neurobil a patrí von. A márne mu hrozili, že jeho žena zaplatí škodu, urobenú štátu. Cez deň bol ticho. No v noci okolo 23. hodiny sa strhol a začal revať silným hlasom: "Segítség! Magyarok segítség! Agyonütnek engem!” Stráž ho tíšila; nik ho nebil, ale chlap reval ďalej. Nakoniec botu praštil do obloka a rozbil ho. Akiste mu potom dali zvieraciu kazajku. Reval stále a iní nemohli spať. Ráno som sa hlásil k lekárovi s prosbou, aby dačo robil s mojím srdcom a nervami. Urobil, čo sa dalo; predpísal prášok.

Buntoš reval až do poludnia, ale už len zachríplym hlasom. Potom ho niekam odviezli. Mali sme pokoj. Bol to blázon, údajne už dávnejšie chorý na nervy. Na štvrtý deň ma predvolali ku kľučiarovi. Čakala ma tam moja dobrá ženuška v sprievode policajného koncipistu Dr. Velgosa. Bola zvedavá na mňa a prišla s rozličnými otázkami, týkajúcimi sa rodinného hospodárstva a banky. Pohovorili sme si milo. Sľúbila mi, že mi bude nosiť ovocie. Dr. V. mi sprostredkoval u referenta čítanie kníh, čo mi doposiaľ nebolo dovolené. Mal som v kufríku pripravené dve ruské knihy, a to A. Tolstoj: "Chlieb" a A. P. Čechov. "Humor". Prosil som o knihy a dovolenie čítať. Ubezpečil som ženu, že sa so mnou zaobchodí v medziach policajne-vojenských predpisov a pravidiel. Pýtal som si ešte jednu prikrývku. Rozišli sme sa smutní, ale nezlomení a pevní, že sa nedáme.

Tohože dňa poobede priniesol mi službu majúci štábny strážmajster moje dve knihy. Div som nevyskočil od radosti. Poďakoval som sa za ochotu. Keď strážnik vyšiel a ja som ostal sám v cele, začal som sa láskať s knihami. Objímal som ich a pocítil som zrazu, že kniha môže byť človeku veľkým priateľom. Najmä teraz som to pocítil a od radosti mi vyskočili slzy. "Ej, veďže nie tak! Azda sa tu nerozbrečíš odrazu!", povedal som si. Začal som teda čítať knižky. Tým sa úžasne uľahčilo mojej väzenskej pokute, opustenosti a naprostej bezmocnosti.

Väzenské trápenie nasledovalo vlastne iba po 19. hodine, keď bolo treba si ľahnúť, a spánok neprichádzal na oči napriek silným dávkam uspávacích prostriedkov. Bol čas zatemnenia, svetlo bolo treba zahasiť hneď zvečera. A nocí som sa opravdu obával. Boli veľmi kruté. Na smrad v cele som si pomaly navykal. Človek si zvykne pomaly aj na šibenicu.

Väzňa tu holia iba raz za týždeň. Ja som sa prvý týždeň nedal holiť, chcejúc si nechať narásť bradu, ako sa svedčí na správneho väzňa. Ale valného osohu z toho nebolo. Mám to ja na brade "troma radmi jeden chlp!" – myslím si. Iba na 14. deň svojej väzby oddal som sa do rúk privolaného holiča, ponechajúc si rásť iba malú bradu.

Nijaký novší výsluch, nič nového v mojom osude. Manželku mi dosiaľ ešte len tri razy pripustili porozprávať sa so mnou. Vravela, že vonku sa pracuje, aby ma vypustili. Informujú sa u štábu Hlinkovej gardy i v Ministerstve vnútra, ale nikde vraj ničoho nevedia o mne. Čerta nevedia! Kto ma dal zatknúť? Komu bolo podané hlásenie o mojom zatknutí? Prišiel za mnou aj môj priateľ advokát Dr. J. S., ktorý mi vravel, že ma vypustia 6. októbra. Pri rozhovore s mojou ženou asistujúci policajný úradník vravel, že to bude asi možné, lebo 6. okt. bude vraj voľba prezidenta republiky. Uvidíme. Ja si milosti nebudem prosiť od nikoho.

Včera (27. septembra) bola ma navštíviť aj moja dcéra Olinka. Vravela, že vraj brada musí ísť dole. Hľa, komandant! I cukríky mi priniesla. Tento raz ona mne. Milá mi bola jej pozornosť. Žena vraj dala premaľovať celý byt a ustrojiť ho účelnejšie, než bol dosiaľ. Vraj, "pokiaľ nie si doma, chceme to mať z krku". Je pravda; úžasne nenávidím natieranie domu.

V cele možno čítať iba do 15. hodiny, i to len ak je jasný deň. Potom už svetlo nestačí na čítanie. Usilujem sa teda "zabiť" zvyšok dňa, ako sa dá. Načúvam a pozorujem, čo sa deje okolo mňa, a menovite dole. V ďalších kapitolách pousilujem sa – nakoľko je to prípustné v lapáku – položiť na papier svoje skúsenosti.

Väzenie

Ľudovo sa volá – "hárešt – árešt – lapák, basa", berecinec, alebo “ungvár" na východe, ináč aj “sanatórium” najmä v čase od 14. marca 1939, keď sa "čistí" a zapĺňajú cely samoväzieb v Ilave. V podstate i v praxi niet v tom rozdielu, lebo všade je občan – zbavený osobnej slobody. Novú "slobodu" ti zavádzajú koncentrákom a policajnými "pelendrekmi".

Keď kedysi v prvých rokoch ČSR mesto Michalovce patrilo kriminálom pod krajský súd (sedriu) v Užhorode, vídali sme junáckych Michalovčanov, ako s napchatými kufríkami, plecniakmi, vrecami, uzlami, kabelami, odchodili niekam vlakom.

– Ta dze idzeš, Mižu?– pýtal si sa takého občana.

– Ta len, hev, do Ungvaru, znela odpoveď a našinec už vedel, že ide sedieť. Po určitom čase, keď sa taký "katoržník" vracal od vlaku s prázdnou bagážou a opýtal si sa ho, kde bol, odpovedal:

– Ta bul mi vov Ungvare. A už si vedel, že sedel v kriminále.

Postupom času zadelili Michalovce kriminálne do Košíc. Štepili Michalovčania potom už tam zachodili sedieť, ba aj Sobrančania a celý kraj na sever, východ a juh až po Rožňavu.

Keď sa teda parobok, alebo aj ženáč vracal z väzenia krajského súdu a opýtal si sa ho, kde bol, odpovedal:

– Ta bul mi u Košicoch...

– A cos‘ tam robil tak dluho, do frasa?

– Eh, ta bul mi vo v Ungvare, – a to stačilo aby si si domyslel, že parobok sedel.

Kdeže som ja vlastne prvý raz videl väzenie?

Kde inde ako v rodnom mestečku Vŕbovom, v obecnom dome. Bola to tmavá diera, hneď vedľa hasičského skladu a v susedstve s bytom obecného sluhu, po vrbovsky – hajtmana. Medzi dvorom a týmto háreštom bola úzka izbička, kde v zime a v lete v noci sedávali dvaja "fajervéri", ohňovzdorní mužovia, hasiči – dobrovoľníci a mazali tam šnapsľa. Ich služba ohňu – ak sa taký pochytil – nebárs uškodila. "Fajerbéri" pribehli k ohňu spravidla "s krížom po funuse". Sem, do tejto izbietky, ústilo malé okienko áreštu i dvere. Keď bol hárešt prázdny, tetka Kučerách (daj im Pánboh nebe!), hajtmanka, držali si v hárešte kadejaké haraburdie, krhly, štetky, metly, hrnce s vápnom. Všelijaké predmety, ktorým vši neuškodili.

Postele v árešte nebolo, iba prična bez slamníkov s malou násadou vší a bĺch. Obyvateľmi áreštu bývali Cigáni a povaľači. Na čosi súcejšieho kmína a politických previnilcov četníci (predtým, za Uhorska, žandári) ihneď šupovali do väzenia okresného úradu alebo okresného súdu. Osud nebol milostivý k vrbovskému áreštu, lebo nejaký medzinárodný vatrál sa doň nedostal.

O stravovanie obyvateľov vrbovského lapáka stará sa manželka každočasného tamojšieho hajtmana.

Z vrbovského "áreštu" neostali mi pekné spomienky na väzenie. V tom by nebolo možné udržať previnilca ani na štyri dni, niežeby mesiac a či rok.

Sedieť zavretý v školskej triede po vyučovaní je vlastne tiež väzenie. Ajhľa, už tu sa prakticky ukazuje decku, mladému človeku, že "koho Pán miluje, toho i trestá a krížom navštevuje alebo sa upomína na dosah slov dobrého vojaka Švejka: "Na chudobný národ treba prísnosti”, alebo na múdrosť ruského porekadla: "Nikdy sa neodriekaj väzenia a žobráckej kabele." Tak, hľa, už malý občan navyká na väzenie. Na starosť akoby to našiel; začiatky ťažkostí má už za sebou! Hľa, na čo všetko je dobrý i školský karcer!?

Potom v roku 1915, keď som narukoval do svetovej vojny, vidiel som zvonku iba vojenské árešty. Nikdy som pri nich nestál ako stráž. Bolo to väzenie kasárenské, bez ktorého sa neobíde ani jediný štát na svete. Väzenie, zvané "kasárnik", sem sa neráta, iba ako blízky stupeň k "anjclíku", do ktorého po celodennom zamestnaní dezúrny kaprál odvádzal spať vojakov, potrestaných veliteľom roty na niekoľko dní.

Vo Veľkom Bečkereku (Bánát – dnes Jugoslávia) v roku 1915 stal sa mi malér. IV. kompánia náhradného práporu bývalého c. k. peš. pluku 29 bola dislokovaná v štyroch, do seba zapadajúcich ulíc, v predmestí, zvanom "Tomaševacki sokak", v sedliackych domkoch. Neprišiel som zo dva razy k rozkazu. Kapitán ma, čo aj dôstojníckeho ašpiranta, odsúdil na 14 dní väzenia. Tým bola šopa sedliaka Páju Krčedinaca. Včera som tam dal ja zavrieť dvoch Cigánov a kuchára, lebo okrádali mužstvo na potravinách, a dnes som bol ich spoločníkom po zamestnaní! Pre zaujímavosť večer šiel som do basy prvý. Vzal som si plášť i deku a dal som sa odviezť dežúrnym. Ale zaspať som nemohol. Drevárňa bola vari parlamentom potkanov. Azda z celej garnizóny sa sem schodili. Behali po nás, priňuchávali až ku tvári. Celú noc nestačil som ich odháňať od seba. Ostatní väzni spali – ja nie. Potom sa mi už viacej tejto basy nechcelo. Za celých 14 dní konal som radšej službu veliteľa pohotovosti a po 14 dňoch hlásil som na raporte splnenie trestu.

Na fronte osobitného áreštu nebolo. Tam vlastne celý pobyt bol väzením.

Potom v Komárne v máji roku 1918, ako kasárenský inšpekčný dôstojník v starej pevnosti mal som povinnosť dozrieť i na pevnostné väzenie. Stalo sa. Prezrel som si ho o 23. hodine, a to hromadné ubikácie. Mnoho väzňov veselo fajčilo. Opovážil som sa im to aspoň cez oblok vyčítať. Oni mi sprosto vynadali a ja som mazal z väzenia ako obarený. Reku, tak mi treba!

V Košiciach v roku 1932 mal som možnosť vidieť zvnútra väzenie krajského súdu. Ukázal mi ho jeho vtedajší správca Janeček. Do novopostavenej väznice Policajného riaditeľstva tiež ma zvali "opatrec", ale som sa tam – neviem už prečo – nedostal.

Roku 1935 prezrel som si kazematy bývalého cárskeho väzenia v petropavlovskej pevnosti v Leningrade. Nuž, toto bolo príšerné väzenie, mučiareň. Tá za krátky čas ubila zdravie každého človeka. A sem pchali väčšinou politických väžňov a roky, držali ich v samoväzbe. Anglických záchodov tam teda nemali, iba tradičné vedro, ktoré bolo treba vynášať von a tam zbavovať ho nesympatického obsahu.

Potom som videl väzenský tábor 60 km od Moskvy, v trestaneckej kolónii "Bolševo". Toto je už ozaj kriminál, akého niet inde na svete. Opísal som to vo svojom cestopise "Bratislava-Moskva".

A tak teda prichodí mi opísať terajšie svoje "sídlo", samoväzbu v bratislavskom policajnom väzení. Dnes je už osemnásty deň, čo tu čupím – zaistený v pevnej nádeji, že po biede tejto bude večné leto.

Už veľa ráz som oľutoval, že neviem, že zabudol som kresliť. Nestačil som ďalej pestovať toto umenie. Bol som kedysi dobrým kresličom v škole, ale potom sa mi už nedostalo času cvičiť si ruku. Najlepšie by bolo teda nakresliť moju celu č. 2., aby moje slovné podanie malo viditeľnejší výraz.

Už je tma, nevidím, ani cez okuliare. Treba prestať. Nasleduje noc a veru hlúpa, dlhá, nepríjemná; musím ju zdolávať narkotikami. Fuj! Noc vo väzení je mi úžasne trápnou.

Ráno 29. septembra 1939

Noc bola dlhá, spal som slabo. Nepomáhali ani dve prikrývky a dva ľahšie kabáty. Skrútil som sa pod ne ako slimák, len aby som sa zohrial. Keby som bol azda zatvoril oblok, bolo by bývalo lepšie, znesiteľnejšie, ale zase by bol vraždil úžasný smrad zo záchodu. Kúri sa iba do 20. hodiny. Najlepšie by bolo, keby nás azda domov pustili. Darmo len vyžierame štát! A či sa nás boja?

Hrkot kanvíc, vedier a ľudský hovor začína už o pol šiestej. Ja som sa z postele nehýbal, lebo som si namýšľal, že kým príde po mňa vedro so zmetákom, bude azda a štvrť na sedem, nuž a keďže v mojom chlieviku smetí niet, tak som s umývaním rýchlo hotový. A vskutku tak aj bolo.

Práve mi hodinky ukazovali štvrť na sedem, keď pred mojou celou na chodbe zahrkotalo vedro, vo dverách kľúč a strážnik zaželal mi dobré ráno. Skočil som z postele a poprosil som ho, aby mi zatvoril na čas oblok, lebo je tu veľmi chladno, ba zimu zväčšuje i veľký prievan. Urobil. Chytro som si natiahol pančuchy, trenky, nohavice, vzal som krčah, mydlo, uterák, dennú košeľu a mazal som do umyvárne, kde som sa do pása poriadne vydrhol studenou vodou. Tým som trochu zahnal nepríjemný chlad, vnikajúci do cely a na chodbu cez otvorené obloky. V takej zime veľmi osoží poriadny "náter" studenou vodou. Po umytí požiadal som pána strážmajstra, aby mi oblok otvoril. Potom ma už chlad natoľko nemrzel. Obloha – ako som z jej malého viditeľného kúska mohol zistiť, – sľubovala jasný deň. Azda sa reku aj oteplí, ba veď aj kúriť už začali v ústrednom...

Ani dnes som si nezametal v cele, lebo dbám na to, aby som nerobil smeti. Odpadky každého druhu hádžem do záchodu. Smeták prichodí ku mne vždy prepchaný špinou. Priniesol by mi do cely iba viac špiny. Akási žena, vraj stály hosť policajného väzenia, mi celu vydrhla – s povolením profúsa. Nakoniec ani odmenu nechcela vziať; to vraj nemôže od spolutrpiteľa". No predsa sa potom dala nahovoriť a peniažky si vzala.

Prvou prácou po umytí bolo i dnes ráno usporiadať si posteľ, správne rečeno "lehno", či lehovisko. Poskladať plachtu, prikrývku, vymeniť vodu dvom nerozvitým ružičkám, čo mi predvčerom poslala "kolegyňa", pani Janšáková, pokropiť vodou podlahu, aby sa vyparovala, lebo v cele je sucho. Tie ruže, to je kus poézie v trápne šedivej próze väzenskej. Ony nepriamo upozorňujú, že jesto aj iný život ešte, a to tam vonku a že "trpezlivosť prináša ruže". Dbám, aby mi ruže ostali čím dlhšie čerstvé. Som im rád.

Potom som začal písať. Prišiel som až sem, keď naraz zdola zazvučal hlas: "všetko púščat"; to značí, že sú tu raňajky. O dve minúty nato, keď sa už po schodoch premleli väzni zo spoločných ciel, aby si zdola odniesli po kúsku chleba a v šálkach čiernej kávy – zahrčal kľúč vo dverách môjho "kabinetu". To pán praporčík-profús, "vinšoval" mi dobré ráno, podal mi kúsok chleba a z chodby zasa kuchárka-prostitútka podala mi šálku s čiernou "kávou". Vypil som teplú žbrndu, doplnil chlebom a potom pustil som sa do všedného progamu.

Zatiaľ ešte v cele nie je nadostač vidno. Píšem teda až vtedy, keď sa sem dohrabú jasné slnečné lúče, hoci len odrazené od protiľahlého domu. Vtedy i čítam. O čítaní poviem na inom mieste. Teraz mám už začatý obsiahly zborník o A. Puškinovi, vydaný Štátnym nakladateľstvom sovietskym (Chudožestvennaja literatura) v Leningrade r. 1936. Práve som na strane 665, čítam históriu Pugačeva. Tak teda k veci, kde sme včera prestali:

Čarbaniny po stenách a náradí. Je zaujímavé, že každý väzeň dostáva neodolateľnú chuť čmárať po stenách cely, prinajmenšom aspoň svoje meno "na večnú pamiatku”. Správa väznice má už svojho mazáka (z radov väzňov), ktorý vápnom zatiera občas tieto hieroglyfy po stenách. Jednako však mnohé ešte ostami viditeľné i ďalej, obzvlášť ak sú vyryté do stien. Na dverách vidieť viacej fľakov a škrabanín do náteru a laku. Boli to iste nápisy, ktoré dnes platná morálka nestrpí. Preto azda boli odstránené oficiálne; dúfam, že bez úradného zápisu.

Aj mne sa chcelo písať na stenu, kým som nesmel čítať knihy a písať. Stále ma čosi hnalo napísať veľkými písmenami aspoň jednu jedinú vetu: "Len z otroctva a nevoľnosti sa rodí sloboda”. Ale nenapísal som to ani vtedy, keď som už smel mať i dve tužky v cele. Toľká filozofia by asi sem nebola vhodná; vrah, zlodej, šíber, povaľač a prostitútka – by jej neporozumeli. A zdá sa, že dosiaľ tu len takí hosťovali. Ich nápisy a hieroglyfy boli namazané väčšinou veľkými literami tlačeného vzoru. To preto, aby revízia nenašla autora. Ukázať svoj rukopis sa tu spravidla málokto odvážil.

Pre zaujímavosť uvediem niekoľko nápisov, ako som ich našiel na stenách, dverách, na stolíku i na zaprášenom (v prachu gravírované) skle obloka. Uvediem ich všade doslovne:

"Éljen Hitler, Mussolini, Tiso, Horthy a Tengely”

Vedľa tohto je vškrabané asi štvoro slovenských slov, ktoré by papier neuniesol, preto ich ani neuvádzam.

"Lassan megy az idő”.

"Ja mám akademické vzdelanie.”

“Maďarský vojak 31. VIII. 1939.”

"Éljen Horthy, éljen a sok magyar.”

“Tu sedel politik mladý, fakticky žurnalista, nevinne – som slovák R. K. Mám akademické vzdelanie, ale sa mi nechce žiť na svete."

“Každému raz hrajú. Každá palica má dva konce. Každá líška svoj chvost chváli. Čítajte to gardisti i žandári.”

"Rudá armáda je naše spása”.

"Tu sedel... "

"Dlho tu sedel... "

"Kolinsky Ján 26/4 1933”

"Önfegyelem és tartózkodás a rossztól az élet titka. Minden akció reakció.”

“Repetitio est mater studiorum*.

“Higgyél túl világi hatalomban, “ne bis in idem”; a szerelem ép úgy boldogít mint a dicsőség, légy szerény és mindig tanulj.”

"Rot Front.”

“Nedeľa, 4/8, pondelok...”

Tu si ktosi za dva mesiace zaznačoval kalendár po stene.

“Végh Miklós, Nitra 1939 VII. 15-28.”

"C. F. R."

“Počkajte fašisti a nacisti čoskoro aj my vám zahráme! Smrť fašistom a nacistom!”

“Smrť gardistom!”

Na malom stolíku je vyškrabaná šachovnica, okolo nej vyškrabaných niekoľko hákových krížov s nápisom: "Heil Hitler", "Éljen Pálfy..." a iné.

Mnoho a možno zaujímavejších nápisov po stenách je zamazaných vápnom. Vidno tiež mnoho zvieratiek, väčšinou mačiek, vškrabaných do vakovky. Niektoré "hieroglyfy" museli byť pre svoj obsah i s vakovkou odstránené zo steny. Tak sa tu národ zábava a kráti si čas. Nedivme sa tomu.

A teraz by sme mali prejsť k opísaniu funkcie záchodu v base, alebo – ak je to fajnovšie pre čitateľa povedané – W. C. ako nábytkovej súčiastky vo väzení.

Záchodovú aparatúra nie je nič komplikovaného. Keď chceš spustiť splachovač, potiahneš drôtik a už je to...

Písať o záchode?! Nebýva zvykom v literatúre, iba ak v odbornej, sociálne-zdravotnej a fyzikálnej. Potom sa o záchode vraví čosi v stavebných plánoch a rozpočtoch, to však iba tak ako by v kútiku. Veľa sa o tom pred stavebníkom nahlas ani nevraví. Keď ono, hm, – je to tak delikátna vec, hoc aj prepotrebná každému človeku i človečici. Kto by bol v literatúre zvedavý na záchod, hajzel, W. C., ustep, nužnik, ubornuju, obtrit, abort a či zátišie? Pekne to pomenovali Maďari: "stolička v tieni", (árnyékszék). V zákopoch na fronte nazývali sme to latrínou, kde sa nám vojakom najlepšie filozofovalo. Správne to vystihol nebohý Hašek vo svojom Švejkovi, keď opisoval besedy vojakov na latrinách. Hašek mal mnoho pravdy vo svojom Švejkovi.

Strastno je čítať o záchode. Tak nás na to navykla platná spoločenská pretvárka. Kto však bol raz zavretý vo väzení, ten súhlasí so mnou, zanechá falošnú pretvárku a správne zhodnotí význam záchodu v árešte. Bez neho by bol väzenský život v civile nemožný. Na vojne, v ajnclíkoch, záchodovej "aparatúry” nebývalo. Tam bolo treba isté prirodzené, zdravotne dôležité úkony prevádzať vždy na komando. Strážny vojak vždy pod bodákom a s flintou odviedol väzňa na známe spoločenské, povedal by som, naozaj internacionálne miesto, kde je možné odľahčiť si na kvadráty alebo na kubík.

Záchod v cele je vážna, čo aj nepríjemná vec. V starších väzniciach je to plechové vedro s pokrývkou. Podľa potreby používajú ho s úspechom všetci v cele väznení "katoržníci." Podľa poradia niekto vždy vynesie von nádobu vyprázdniť. Keď je reč o samoväzňovi, robí si to sám s úspechom. Nepohodlie pri tom je to, že prirodzenému, ľudskému úkonu jedného z väzňov musia asistovať všetci ostatní, či chcete alebo nie. Fosgénové, amoniakové a dusíkaté plyny, nemilosrdne sálajúce z tohto dôležitého spoločenského miesta – musia plnými nosmi konzumovať všetci väzni spoločne. Výhovorky ani obídenia tu niet a prípadná ponosa nemá miesta. Kriminál nie je kaviareň a basta!

Ale v novších väzniciach je tomu už ináč. Tam šetria pánov väzňov a prihotujú im cely s modernými anglickými splachovacími klozetmi. Niet tu trampôt so smradľavými vedrami, ale je bieda s odkrytým záchodom. A tak smradík, huncút, honelníči po cele nemilosrdne, ustavične; ani vodou ho úplne neodstrániš.

Keby medzi väzňami bola aspoň taká solidarita ako je medzi Cigánmi, tak by tu aj toho smradu bolo menej. Správa väznice by dala na záchodovú mušľu namontovať obyčajnú drevenú pokrývku, a tým by všetky nehumánne plyny boli prinútené hľadať si cestu cez potrubie, von, do kanálu. V cele by bol raj ani v ozajstnom sanatóriu.

Cigáni si mimovoľne zachovávajú vzájomnú družnosť. Naznačia svojím spôsobom, kade idú, kam idú, kde čo robia, budú robiť, kde čo treba robiť, aby ich pri krádeži nik nelapil; ktorá gazdiná obdaruje žobrajúcu Cigánku, ktorá nie a podobne.

Ale medzi väzňami niet tejto družnosti. Oni ničoho neušetria vo väzení v obecný prospech kolegov väzňov. Horší sú ako kočujúci Cigáni. I dnes niektorí v samoväzbe rozbil krčahom oblok a porezal si ruky, aby sa snadnejšie dostal von. Sú snaživci, ktorí by odtrhli dosku so záchodu a trepali ňou, nestarajúc sa o osud svojich spoluväzňov, ktorí musia potom ňuchať záchodové výpary. Takto väzenský stav upadol v obecnú nemilosť väzenskej správy a stráže, sliediacej potom už stále za väzňom, čo robí, "ako mu žerie pes, ako mu zahrieva krematórium, ako mu dupajú králici" a podobne. Čert aby vzal chlapa, ktorý prvý dal podnet k takejto chronickej nedôvere väzenskej správy oproti väzňom! Prekliaty buďl Aby’s sa nemohol "odmocniť na kubík" a potreboval volský klystír!

A tak aj záchod v mojom kabinete je bez príchlopky.

A jednako mi neradno hnevať sa na tento anglický záchodík. Je on dobrý druh v tesnej samote samoväzby, čítajúcej dnes už devätnásty deň.

Treba priznať, že správa väznice má akýsi strojček, rozprašovač (ako je zvykom na ploštice) akejsi aromatickej špécie. To vraj proti smradu, cholere, a iným nákazám. Dosiaľ mi tu dva razy rozprašovali tento protijed. Preto, že sa tu dosial nezjavil prípad cholery, tularémie, ani besnoty, tak aj prestali s touto profilaxiou. Je to vraj dosť drahé svinstvo, až 36 korún za 1 kg I za to málo buď Bohu vďaka! Aspoň niečo, keď nie dosť! Nuž "katoržníci" politickí, či akí, – neviem dobre, lebo mi to dosiaľ nikto tu nepovedal – musíme byť vďační za všetku pozornosť, ktorej sa nám dostáva láskavosťou našich fúzatých "anjelov strážcov”. Len chyba, že miesto krídel nosia revolvery a obušky a sú v čiernom oblečení. Taký je tu zvyk. Pravdu rečeno, “anjeli strážcovia” v takýchto habitoch nepôsobia výchovne.

Obušok – pendrek! Dnes som ho mal v rukách. V noci sa mi snívalo, že som videl na kavalci plošticu. A hľa, ako sa sny plnia! Dnes o 10. hodine vidím, ako po povale mašíruje nejaký väčší mravec. Pozriem sa lepšie, a ona to ploštica. Zaraz som zavolal na "anjela strážcu”, ukázal mu tohto parazita a požiadal som ho, aby mi požičal svoj umravňujúci výkonný prostriedok, že ho (t. j. tú plošticu) zabijem. Požičal mi pendrek i stalo sa. Na plafóne ostal veľký, Červený, krvavý fľak. Tu máš, potvora! Budeš sa ešte aj ty priživovať na mne samoväzňovi! Choď na Ištvánčina, Murgaša, Macha, Tuku a ostatných mocipánov!

Keby sa bola slušne chovala, ničevo. Bol by som ju prikrmoval ľudskou stravou, aj na svoj záchod vpustil. Ale takto: smrť vrahom a príživníkom! Čistiť, čistiť aj väzenie od parazitov! Ponechať toť iba komárov, čo sa sem sťahujú – teraz vari z celej Bratislavy. Že by ce fras lapil a panamarja skarala, tota levočská!

Vráťme sa však k môjmu záchodíku. Molodec, ničevo! Nebuntoší, nesliedi po šepkanej propagande, ani letákov nepíše, iba ich hltá nemilosrdne. Odbremeňuje tým aj Ústredný úrad štátnej bezpečnosti a policajnú službu. A je ti dobrým druhom v nešťastí!

Záchod, tento anglický, je jediným aktívnym činiteľom povedľa väzňa v cele. Hľa, potiahneš na stene háčik a už ti mašíruje voda do mušle a z nej do potrubia, stadiaľ do kanála, Dunaja a ďaleko, ďaleko do Čierneho mora. Pochod vodičky z vodojemu na chodbe dolu do mušle vyvoláva zvuky symfónie, ani neviem ktorého mol, možno, že G-mol, alebo Fis-mol, či obidve kombinované. A počuješ takéto symfónie aj u bližšieho a ďalšieho suseda, ba aj poschodia, a tak zvieš, kde kedy ráčili sa pokmotriť so záchodom. Najviac takejto symfónie sa produkuje ráno, menej cez deň a ešte menej večer. V noci len veľmi zriedka zahrčia akordy tejto melódie. Koncert sa odsťahúva do kaviarní a barov.

Keď má pršať a priveľmi cítiš arómu spodných spojov záchodových, chceš tomu nejako odpomôcť, lebo arómu nestačíš samojediný konzumovať vlastným nosom. Tak častejšie potiahneš háčik od splachovača v blaženej nádeji, že čerstvá, bystro stečená vodička zoberie so sebou a zaženie v čerty neželateľný zápach. A ono zatiaľ – človek mieni, záchod mení! Voda iba rozdráždi vlny revoltujúceho zápachu. Smrdí ďalej, až kým sa nevyprší. Aj potom smrdí, ale už nie tak zúrivo. Každý smrdí a smradí, ako môže, záchodík tiež.

Dobrým druhom je anglický záchodík vo väzení. Doň vhodíš odpadky ovocia, papieru a vodička ich odnesie. V cele je suchý vzduch, sliznice v nose tvrdnú od suchoty. Keby sme tu nemali záchodík, bolo by horšie. Ono totiž splachovač asi tesne neprilieha a tak vodička potichúčky cupká dolu do mušle a stadiaľ ďalej do vodovodu. Vodička samostatne sa tu vyparuje a tak uľahčuje sprostý, jednotvárny život trestancov v cele.

Poslušný je záchodík, všetko prijme a odplaví ďalej. Je slušnejší než telegraf, ktorý nie všetko prevezme k expedícii, ani keď to zaplatíš. Že to s tým smradom nie je najideálnejšie? Čo sa dá robiť? Všetko nám nemôže "výborníčiť"; potom by sa nám odtiaľto ani von nechcelo. Ale je osožný, tento moderný prostriedok, a to ešte v maličkej cele, v samoväzbe. A tak sa právoplatne stavia do radov tých krajne humánnych prostriedkov, ktorými sa uľahčuje strastiplný život väzňa a najmä samoväzňa; v mojom prípade správne rečeno – samozaistenca.

Nakoniec dobehol som aj svoj hajzlík. Keď smradu neubúdalo, začal som ho prikrývať "Slovákom". Neskoršie totiž dovolili mi aj noviny čítať v base, nuž poslúžil som si, ako som vedel najlepšie.

Mucha je živý tvor, a tak isto komár a pavúk. Pavúci, sviniari, do ciel nelezú, ostávajú na dvoroch, lebo tu by prinášali šťastie – čiže pomáhali by väzneným na slobodu. Preto radšej čušia na stenných fasádach, vo dvoroch. Mucha a komár je tvor protivný, voš a ploštica zasa parazit. Radosti z nich nemáš, iba čo ťa rozčuľujú. Väzňovi neprinášajú zábavy ani rozptýlenia.

Keby som bol veršotepcom, chcelo by sa mi sklepávať ódy na anglický záchodík v mojej cele.

Keď som sa pred šiestimi dňami ponosoval referentovi Dr. S. na ponurý život v cele, ochotný bol dať mi sem ešte niekoho. Chcel som priateľa Granatiera, ktorý tu už 17 dní "bručí" na čísle 26. Toho mi dať nechcel, lebo je vraj z tej istej brandže ako ja, teda politický. Aj jeho prevychovajú v lepšieho vlastenca. Vari toho aj potrebuje, on, bývalý učiteľ a československý legionár. Iného som zase nechcel ja. Nechcel potom už z toho dôvodu, aby mi tu – votrelec – nenarušil záchodovú harmóniu. Ináč, dennú samotu znesiem, keď mám nejaké zamestnanie, len noc mi je ukrutná a nenapraviteľná. V tej mi ani spoločník v cele nepomôže.

Múdrym človekom bol ten, kto vymyslel anglické záchody vo väzení. Pánboh zachovaj jeho zvyk! Ak už "zaklepal klepetami", nuž tak pokoj prachu jeho a duši sláva večná!

Prostitútky v policajnom lapáku

Aj toto je námet, o ktorom naša verejná morálka nerada počuje, a ešte menej číta. A prostitúcia je skutočne takou sociálnou metlou, ktorá by sa najmä v kresťanskom štáte, akým je vraj i Slovenská republika, mala dokonale a úspešne vycúdiť. Pseudomoralisti však neradi hýbu týmto problémom, lebo sú sami prostitúti.

Aj prostitútka je človek a má právo na život i umiestnenie v ľudskej spoločnosti. V bývalej ČSR boli verejné domy zrušené i reglementácia prostitútok, a jednako tu ona bola i ostala.

Ja som už videl štát, kde masovú prostitúciu zlikvidovali, a tým je SSSR. Ale k veci:

Väčšina žien, väznených políciou, sú prostitútky. Titul k väzbe je aj potulka. Večer ich z obvodových staníc, či policajných komisariátov, priváža sem modrozelený policajný autobus. Nevidím, koho priviezli, len druhého dňa ráno čujem viacej krokov, hustejší hovor dievčat, bežiacich po schodoch okolo mojej cely dolu, po raňajky a potom znova, keď o 9. hod. profús-práporčík volá k strážcom na poschodiach väznice mená žien, ktoré majú ísť dolu. To značí, že večerné a nočné "prírastky" majú ísť hneď k lekárskej prehliadke. Tam ich zasa triedia podľa toho, či sú nemocné – tak do "špitála", inak do spoločnej cely. Potom ešte raz sa ozve povel kľučiara zdola: "otvoriť tretie" (poschodie) a meno uvážených, ktorých si stráž prevezme tam hore. To zase idú pred policajného trestného sudcu, ktorý im nameria, koľko uzná za vhodné. Keď sa vracajú, počujem na schodoch rozhovor:

– Marka, a čo ti povedal?

– Povedal mi, že dostávam 15 dní a postrk zadarmo.

To značí 15 dní väzenia a potom úradný postrk do domovskej obce. Pravda, obec zo svojej kasy musí hradiť výlohy, spojené s postrkom.

Prostitútky si – ako vidieť – nerobia nijakých starostí zo svojho osudu a tým menej zo zátvoru. Strážnici ich všetky poznajú na ulici, preto sa im podľa možnosti vyhýbajú. Je asi pravidlom, že dievča, zavedené do domovskej obce, sa onedlho opäť vráti do Bratislavy, kde ju znova lapia a privedú do policajného lapáka. A história sa opakuje.

Prostitúcia asi úplne ruinuje dušu dievčaťa. Pozoroval som to z ich rozhovoru na našej väzenskej chodbe. Cez dubové dvere počuješ i šepot na veľkej chodbe, pretože drevo a železo sú dobrými vodičmi. Niektoré prostitútky sú ochotné pracovať, iné zas vylihujú na slamníkoch a do roboty sa im nechce...

Najskôr sú to chudery, ktoré sú bez domova. Tie čistia chodby, pomáhajú v kuchyni pri roznášaní jedla väzňom. A ony aj prinesú väzňom potraviny, ktoré im posielajú príbuzní z mesta. Stráž otvorí celu a dievča podá jeho jedlo. Za to sa im vraj ujde čo-to v kuchyni, ba i cigareta od kľučiara. Väzni, odchodiaci na slobodu, obdarujú ich za to peniazmi, ak ich totiž niektorí majú.

Od týchto som počul občas rozhovory, keď čistili chodbu pred mojou celou. Ich hovor bol asi takýto:

– Ja jej oči vyškriabem, potvore. Odviedla mi mládenca, fešáka. Taká a onaká ženská. Však, len nech sa dostanem na slobodu!

– Tá handra je príčinou môjho zla. Ona ma do toho doviedla. Ona každé mladé dievča prinúti viesť takýto život. Beštia! Bolo by ju treba povesiť, lebo večne bude páchať toto zlo...

Strážnik stojí povedľa, staršia žena umýva dlážku. On sa jej mimochodom pýta, koľko dní má sedieť a prečo. To sa vie, že nevinne, či skoro nevinne je tu každá a každý. Nuž odpovedá:

– Nafackovala som vojaka a dostala som...

– Ženská jedna, budete mi rozprávať, že ste nafackovali vojaka! – protirečí strážnik.

– Bol opitý, mohla som to urobiť – odpovedá osoba a pokračuje v sprostých nádavkách na ostatné svoje družky a nezabudne dodať, ako ktorej oči vyškriabe, až vyjde von.

Raz večer v tme spadol mi zo zubnej kefky kúsok pasty na podlahu, prechádzkou po cele som to rozmazal. Na druhý deň požiadal som svojho "anjela strážcu" v hodnosti štábneho strážmajstra, aby dovolil niektorej upratovačke z chodby utrieť mi to handrou. Vyhovel a poslal mi práve tú, čo údajne nabila vojaka. Uvidiac, že dlážka mojej cely je špinavá, dávno nemytá, pribrala sa ochotne, že mi vydrhne celú podlahu. Rád som súhlasil. Ešte mi aj prach poutierala z obloka i gavalcov. Požiadal som, aby jej z mojich peňazí vyplatili príslušnú odmenu. Bola rada a vravela, že by sa jej oddalo ostať tu trvalo a zarábať takto denne, lebo s prachom bola hotová za pol hodiny.

Spýtal som sa jej, odkiaľ je. Povedala, ba doložila, že tu v strážnom personáli má krajana. A hneď mi vyrozprávala, kde a koľko slúžila. Spomínala intimity paniček, u ktorých bola pomocníčkou v domácnosti. Usiloval som sa chytro zabudnúť všetko, čo mi vykrámila, lebo išlo aj o rodiny, ktoré poznám. Do rodinných vecí zásadne sa nikomu nemiešam. Opýtal som sa jej, prečo sedí a koľko dostala. Hľa, odpoveď pre mňa už mala inú: "Povedala som jednému vojakovi, že sa v... na... slovenského vojaka a dostala som 30 dní. Z toho mám už 11 odsedených...

– Hľa, vysoko ste rúbali, – vravím. Toto vy, ako Slovenka, riecť nemáte...

– Ale on bol na mňa sprostý...

– Prosím vás, – pokračuje ona, každý sa bráni, ako vie.

Dozvedel som sa, že polícia súdi i prostitútky, ktoré nepatria na Slovensko, musia do svojej patrie. Polícia každú dopraví na hranice a musí šliapať pekne domov. Podľa hovoru týchto dievčat, keď si bežia po jedlo, vidieť, že sa už aj medzi nimi ujala národnostná proporcionalita. Najviac je Sloveniek, menej Maďariek a ešte menej je zastúpená národnosť nemecká.

Pri tejto príležitosti musím prezradiť aj kúsok "spoločenského" života z tejto väznice. Pravda, všetko podľa sluchu, čo som zachytil z chodby. Menovite starší strážnici poznajú všetky prostitútky z Bratislavy i okolia. Veď všetky sa už obrátili v tejto väznici. Z kádru starších strážnikov musím zaznačiť figúru a letoru štábneho strážmajstra A. P. Neviem mu priezvisko, lebo kolegovia ho všetci oslovujú per "Albert”. Je to päťdesiatnik, prostrednej postavy,plnej, nie korpulentnej... Je fešák, službu nastupuje oblečený ani "zo škatuľky”.

Povinný som popravde toto priznať aj o ostatných strážnikoch, že sú vždy a všetci bezchybne oblečení a oholení. Ale tento má okrem toho čapicu vždy beťársky na "basomalelki" nasadenú. Je to starý Prešpurák, nácie – ťažko riecť, či maďarskej alebo nemeckej. Bude to asi národnosť "prešpurská". Rozpráva československým volapúkom.

Tento "Albert – báči" s dobráckými očami silno zarezáva službu podľa paragrafov a púšťa hrôzu na celé svoje okolie. Na prostitútky je obzvlášť samá prísnosť. Na našom poschodí sú umiestnené v spoločnej cele, vari na čísle 8. – Stane sa, že dakedy sa tak roztatária, že ich smiech preniká do celej budovy. Toto je prituhý tabak pre "Albert – báčiho". Pribehne k cele a zakričí sopránovým hlasom:

– Kruci fuks! Budete ticho! Čo je to tu židovský synagóga? Len čo vezmem džbán a pooblívam vás všetko!

A hneď je ticho v cele.

Raz ráno zbadal, že odrazu sa šli všetky z tejto cely umývať a celu ani jedna nezametala. Ach, to bol randál!

"Albert – báči" hromžil, až sa triasla väznica, ale za chvíľu bol všade poriadok. Ono, ranné umývanie i vymetanie ciel nesmie trvať dlhšie ako pol hodiny.

Inokedy zas, keď sa pri obede stretli prostitútky z našej chodby s "kolegyňami”, čo sú vo vyšných celách, tak sa rozhovorili cestou od kuchyne, že len pomaly kráčali do svojich ubikácií. Toto dožralo "Albert – báčiho". Zakričal na ne hromovým...:

– A čo vy mne to chôdzíte jak arabskí kone, co?! Ja vás pohnem a bude porádek, kruci fuks!

A bol! Dievčence pridali do kroku i skoku k plnej spokojnosti báčiho Alberta.

Keď odchodia jeho známe delikvetky, je pre väzňa báječným pôžitkom sledovať jeho a ich besecjovanie.

Dolu v kancelárii ich odbavia, vrátia im immobilie, dajú podpísať zápisnicu a kňažky kupovanej lásky vychodia na slobodu. Často som počul, ako sa dievča vrátilo na schody a zavolalo na štábneho Alberta, opretého o rám obloka pred mojou celou a spokojne fajčiaceho cigaretu:

– Zbohom, pán štábny!

– Zbohom, dušinka, dovideňá! – odpovie jej hlasne tento prísny policajt.

A "dušinka” je o tri dni zasa tu. Potom – ak je náhodou v službe, víta ju zase tak dobrosrdečne:

– A vitaj, dušinka moja! Zas si tu?

Ale aj k mužom sa takto ľudsky chová. Slušnejší alebo menej slušnejší, čo si chcú i pre budúcnosť zachovať dobré oko u vševidiaceho strážnika, pri odchode zavolajú mu každý vo svojej materčine "zbohom". A on každému práve tak slušne odpovie – "zbohom". Nikdy nevynechá dodatok – "dovidenia" alebo "auf Wiedersehen", "viszontlátásra", ani čo by bol policajný lapák zájazdným hostincom a policajt v ňom prívetivým hostinským.

Keď tieto dievčence nehastrošia priveľmi a zachovávajú väzenské predpisy, – ktoré naisto dobre poznajú – je na ne dobrý aj "Albert – báči". Inak robí úžasný krik, až sa obloha trasie a jeho jedinečná nadávka "kruci fuks" ozýva sa ešte až hen na skalách rozvalín bratislavského hradu.

Toť raz umývala pri mojej cele chodbu jedna obeť viedenského rozkrájania Slovenska. Patrí do Maďarbélu, čo nám zabrali Maďari, ale ju stadiaľ vykazujú k nám. Ani dva dni nie je na slobode. Polícia ju zlapá a dovezie sem. Tu robí dobrotu, je pracovitá a sú s ňou v správe väznice spokojní. Toto dievča sa vtedy žalovalo "Albert – báčimu” na svoje družky vonku, aké sú zlé, falošné, nežičlivé a čo všetko rohia.

"Albert – báči" ju ani úplne nevypočul a spustil na ňu:

– Dušinko moje, to my všecko vime. Ja som dlho robil službu na Cukermandlu a všetko tam všade dobre poznám. Aj tam mi prišli holky žalovať, že tá je taková alebo taková. Povídal som jí: dost! My to všecko vime, ja všecko vím, a merkovno na vás hladzím. My necháme každú takovú holku vyvetrat, čo ani ona nevi. Ale neradi takové, co klebetá a donášajú. My si na takové potom posvitíme tu. Lebo, dušinka, vy ste jedna za devätnásť a druhá méne jeden za dvacet... Polícia všecko ví, všecko pozná a všecko si zamerkuje!

Tu "Albert – báči" robil otcovského mravokárcu. A dievča zamĺklo.

Dozvedel som sa ďalej, že medzi týmito ubožiačkami panuje istá družnosť aj napriek ich zdeptaným duševným rozhľadom. Jedna druhej vraj aj peniazmi vypomôže. "Založí" ju, o stravu sa postará. A vraj policajné väzenie je pre mnohé dobrodením. Tu sa vyspia a zasýtia, majú pokoj a odpočinú si. Často počujem z chodby hlas pri rozdeľovaní pokrmov väzňom, ktorí si dávajú jedlo donášať zvonku, že dievča, pomáhajúce strážnikovi, sa prihovára:

– Pán práporčík, ostala polievka; dajme ju tam tomu vojakovi. A prívarok by sme mohli dať tam tomu dievčaťu. To má dobrý apetít...

A prísny "anjel strážca" (eh, tento ako kľučiar – profús, je "anjelom archanjelov”) poslúchne. Dá tomu, kto ešte chce a má hlad. A ako vidím, i chleba ostáva často dosť. Aj strážnik je niekedy ľudským, je človekom.

Kedysi jedlo do samoväzieb rozdeľoval starší štábny, strážmajster. Počul som, ako ho dve dievčatá prosili, aby dal tomu a tej tam ešte chleba a prívarku a dobrák štábny dal im všetko, hovoriac:

– Tu to máte všetko, rozdajte, kto má ešte hlad.

A vravel mi nedávno jeden "anjel strážca", že tie dve prostitútky, čo teraz upratujú a umývajú chodby a pomáhajú pri roznášaní jedál – ani by už vonku neobstáli. Im je toto väzenie domovom. Keď ich polícia vypustí, postarajú sa, aby ich o 2-3 dni zlapali znova. Len škoda, preškoda, že u nás ešte niet väzenia pre prostitútov. Polícia naháňa prostitútky, ale nie prostitútov. U nás sa prostitúcia trpí. Bezbranné dievčatá, i mnohé ženy, sú beztrestne vykorisťované sociálne silnejšími spolutvormi v prírode, mužmi. Hľa, dvojaká morálka! A, vraj, sme v štáte, kde vládne "kresťanská morálka". Vládne, ale iba farárska!

Koniec ukážky