Johan Theorin 

Vyrytá znamení 

Originální název: Ristmärken 

Vydáno u Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden 2023 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Johan Theorin, 2023 

Published by agreement with Salomonsson Agency. 

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1665-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-1666-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Když pláčí malí kominíčci, 

i tmářský kostel leká se. 

Hladový voják úpějící 

stříká krev po zdech paláce.

William Blake 

Öland, květen 1940 

První noc na ostrově plní kapitán zásobník své nové pistole devítimilimetrovými náboji a zvedne oči k obloze. Druhý den ráno sedne po východu slunce na koně a vydá se na dlouhou cestu, aby se podíval na moře. Nepřítel na opačné straně Baltského moře má bombardéry a námořní flotilu, zatímco on má koně a Walther P38.

Rota, které velí, nemá ani žádné těžké zbraně. Mají základnu na statku ve Vässby, v centru ostrova. Právě vyrazil po kamenité a neúrodné půdě směrem na západ, ke skalnatému pobřeží. Z útesů nad ním vypadá pevnina jen jako bledý pruh nad průlivem. Jeho domov není vidět.

Kapitán se chvíli dívá a pak otočí koně na východ. Útesy mizí, půda se stává úrodnější, štěrková cesta ho vede do velkolepé krajiny plné kamenných zídek, travnatých ploch a nízkých keřů. Obzor je rovný jako pravítko, narušuje ho jen několik odlehlých kostelních věží a štíhlý maják, který stojí daleko na severovýchodě a který v noci ani nemrkl. Všechny majáky na ostrově už zhasly, aby nemohly navádět nepřítele.

Kapitánova cesta ze základny probíhá za jasného ranního slunce a mírného vánku od moře. Ale jakkoli je klus koně uklidňující, výlet od pobřeží k pobřeží mu pokoj nedodává. Jeho úkolem je bránit ostrov v rámci systému obrany státu v případě války. Jenže ostrov je tak otevřený a plochý, že mu připadá jako přistávací dráha. Uvědomuje si, že tu nejsou žádné obranné prvky. Cizí prapor by se mohl vylodit, kdekoli by se mu zachtělo.

V teplém vzduchu se vznáší hrozba války. Ve Finsku panuje po útoku Sovětského svazu křehké příměří a na jihu bombarduje Luftwaffe Polsko. Poté, co byl coby důstojník povolán v dubnu do služby, sledoval v rozhlasových zprávách útoky na Dánsko a Norsko. Uplynul měsíc a Dánsko je zcela obsazené a v severním Norsku probíhají poslední zoufalé boje.

Nikdo neví, co se právě chystá v Berlíně a v Moskvě. Ale ať už chce Hitler zahájit vlastní tažení proti Švédsku, nebo se snad o zemi podělit se Stalinem, kapitánovým úkolem bude za každou cenu ubránit severní Öland. Velí ženistům, kteří budou stavět strážní věže, protitankové zátarasy a další obranné stavby na pobřeží.

Při cestě ostrovem si uvědomuje, jak je Öland úzký. Má za sebou jen pár kilometrů od útesů na západní straně, už ale slyší křik racků a cítí chaluhy z té východní. Krajina zároveň mění barvu, šedivá přechází do zelenohnědé. Právě vjel do rozlehlého mokřadu.

„Prrr!“ vykřikne.

Kůň se prudce zastaví. Ocitli se na území travin, louží, jalovců a žluťásků, rozprostírá se před nimi zelený mokřad, z nějž stoupá vodní pára. Přestože svítí slunce, půda ještě nevyschla a koňská kopyta začínají z trávy vytlačovat hnědou vodu. Kapitán dá koni povel, aby se dal znovu do pohybu. Opouštějí mokřad a vracejí se na suchou štěrkovou cestu.

Brzy vidí zálivy a nízké ostrůvky východního pobřeží a Baltské moře za nimi. Kapitánovou noční můrou je obzor plný válečných plavidel – německých pobřežních bitevních lodí se zdviženými děly. V průlivu teď ale vidí pouze loďku s osamělým rybářem, který vytahuje sítě a mává směrem ke břehu. Kapitán, který také rád rybaří, na něj rovněž zamává. Pak se otočí a rozjede se zpátky.

Cestou na základnu se znovu dívá na mokřad. Je zelený a plný vody, nákladní auto by se v něm potopilo. Obrněné vozidlo by uvízlo.

O kousek dál si najednou všimne stop lidské činnosti: vedle koryta s vykopaným kamením a blátem jsou v trávě zaražené lopaty a rýče. Možná tu nějaký zemědělec vykopává strouhu. Chce odvodnit bažinu, aby získal ornou půdu.

Cestou do štábu víří kapitánovi v hlavě mnoho dojmů.

Myšlenky a obrazy se postupně zastavují a utvářejí plán.

Tilda 

Nejprve zjistili, že došlo ke vloupání, a pak začala mít bolesti.

Tilda Davidssonová tady na pobřeží vlastně vůbec neměla být – policistky v nejvyšším stupni těhotenství mají vždycky službu v kanceláři, mimo terén. To, že teď musela zasáhnout, měla po sedmi letech služby v krvi, ale je pravda, že kdyby porodní bolesti přišly dřív, ten večer by postupovala jinak. Byla v osmém měsíci, neměla vystupovat z vozu a vejít na temný statek. Nebyla tu žádná podpora, místní policejní služebna byla uzavřena. Nejbližší kolegové v tuto večerní dobu byli v téměř sto kilometrů vzdáleném Kalmaru.

Na pobřeží s ní sice jel policejní asistent Amor Bašír, ale toho teď nikde neviděla. Amor, zvědavý novopečený policista, totiž po příjezdu vystoupil z auta, aby si blíž prohlédl blikající světla na statku. Měl s sebou služební zbraň, zajištěný Sig Sauer v pouzdře.

Tilda – sama se svým velkým břichem – zůstala sedět na sedadle spolujezdce. Dívala se na velký kamenný dům na úzkém mysu, v němž za okny chvílemi kmitaly bledé paprsky světla. Připadalo jí, že se jedná o dvě baterky. Zřejmě tam byli dva zloději.

Amor se nevrátil a Tilda nebyla ozbrojená.

Nakonec se rozhodla: otevřela dveře auta, chytila se rámu dveří a vystrčila nohy do větru a chladu. Následovalo ji břicho. Vypadalo to, jako by pod kabátem měla připevněný basketbalový míč naplněný vodou. Jakmile se vysoukala ven, postavila se do štěrku, znovu získala rovnováhu a vydala se k mysu.

Před třemi hodinami začala s Amorem vyklízet uzavřenou služebnu v Marnäsu. Některé z papírů patřily jí, Amor jí proto ráno zavolal do policejní budovy v Kalmaru. Chtěl, aby si je prošla.

Tilda měla ve své kanceláři plné ruce rutinní práce: procházela dokumenty a dokončovala to, co bylo třeba udělat před její nadcházející mateřskou dovolenou. Totéž podstoupila už v létě s dokumenty svého příbuzného Gerlofa, který měl na chatě spoustu tašek s dopisy, knihami a dokumenty týkajícími se námořní dopravy. Začal si je stěhovat do pokoje v domově pro seniory a Tilda se ho snažila přimět, aby většinu z nich vyhodil.

Nebuď hoarder, Gerlofe, řekla mu.

Hoard… Co to znamená? zeptal se jí Gerlof.

Ten, kdo si nedokáže pročistit vzpomínky. Žít znamená protřiďovat a pročišťovat.

Ale pokud šlo o služebnu v Marnäsu, řekla Amorovi, aby ji vyklidil sám.

„Co je to za věci?“ zeptala se. „Asi je to na vyhození, ne?“

„Vypadá to jako staré poznámky a policejní protokoly,“ řekl Amor. „Chtěla by ses na to podívat, než to všechno vyhodím?“

„Ani náhodou,“ odpověděla Tilda upřímně a položila si ruku na břicho. „Ale musíš je skartovat, Amore.“

„Vážně?“

„Policejní dokumenty nemůžeš jen tak vyhodit.“

„Fajn, jenže tady není žádná skartovačka.“

Tilda si povzdechla a odvětila: „Můžu ti tam jednu přivézt odsud. Asi tak po páté.“

Stejně se chystala ve čtvrt na pět na prohlídku v porodním centru.

„Dobře. Tak se uvidíme,“ řekl Amor.

Tilda byla ráda, že se Amor chová jako profesionál. Byli teď jen kolegové. Mezi tím, co se stalo, když spolu pracovali na jaře, leželo dlouhé a horké léto.

V Kalmaru sedla do svého auta a odjela do zdravotnického střediska na ostrově. Prohlídka dopadla dobře. Porodní asistentka si poslechla ozvy plodu a přikývla.

„Slyším tam trochu neklid… Někdo by se rád dostal už brzy ven.“

„Ano,“ řekla Tilda, „cítím to.“ Porodní asistentka se napřímila.

„Teď musíte být v klidu. Žádné seskoky padákem, žádné stěhování piana!“

Tilda přikývla. Ano, bude v klidu, nedělá si starosti. Celé těhotenství probíhalo dobře. Měla dojem, že si porodní asistentky myslí, že se její tělo chová příkladně. Nenastaly žádné problémy. Od začátku léta neměla vůbec žádné bolesti, jen byla od července trochu unavená. Vzala si osm týdnů dovolené a zůstala doma s Joakimem.

Při porodu se zařiďte podle sebe! stálo na informačním letáku v porodním centru. Tilda se na ta slova dlouho dívala a přemýšlela, zda by raději neměla rodit doma na statku. Joakim jí řekl, aby se rozhodla sama, ale ona to zatím neudělala, do porodu jí zbývaly tři nebo čtyři týdny. Nevěděla to přesně, protože neznala okamžik početí.

Z porodního centra se vydala přes temné náměstí k rozsvíceným oknům v policejní služebně. Zastavil ji však výkřik:

„Davidssonová!“

Volal na ni starý muž jménem Elof, známější jako Larm. Larm seděl uprostřed náměstí na jediné dřevěné lavičce, která tu byla. Své hubené tělo si zahalil do velké potrhané bundy.

Nezdálo se, že by nad něčím přemýšlel. Myšlenky se ztrácely v láhvi vodky, která stála jako plachý přítel pod lavičkou mezi jeho zimními botami. U Larma obvykle sedávali dva nebo tři další staří muži, kteří neměli nic na práci, ovšem dnes večer tu seděl sám.

Bydlel v domku několik kilometrů za vesnicí a Tilda ho občas, pokud byl příliš opilý, posadila na zadní sedadlo policejního auta a odvezla domů, takže si k sobě časem vytvořili určitý vztah.

„Zdravím, Elofe,“ řekla a zastavila se. Elof Larm se usmál a mrkl na ni.

„Posaďte se ke mně, Tildo! Nepřitulíme se k sobě?“

„Já nemám čas, Elofe.“

Tilda si mimoděk položila ruku na břicho a Larm na něj kývl.

„Moc šafránových koláčků?“

„Každý den jich sním deset,“ odpověděla Tilda.

„Lepší je se napít,“ řekl Larm a sehnul se k láhvi pod lavičkou.

„Přijde na to, co pijete,“ poznamenala Tilda. „Mějte se, Elofe!“

Při odchodu viděla, jak Larm zvedá láhev.

Gerlof znal většinu lidí na ostrově, znal i jejich osudy. Věděl, co Elofu Larmovi chybí. O polovinu života dříve, když bylo Larmovi pětatřicet let, byl rybářem v rodinném podniku a měl vlastní loď. Jednou, když vyrazil na moře, se mu přes příď přehnala velká vlna a strhla s sebou člověka.

Byl to mladší bratr Elofa Larma, prohlásil Gerlof. Nikdy ho nenašli. Larm měl možná rád alkohol už předtím, ale od toho dne mu začal naprosto podléhat.

Tilda dorazila na služebnu. Dveře byly sice zamčené, ale ona si je odemkla a vešla.

„Haló?“

„Tady jsem!“ odpověděl tlumený mužský hlas.

Tilda prošla kolem prázdné recepce do služební místnosti. Už to nebyla kancelář, počítače, policejní vysílačka a všechno ostatní vybavení bylo pryč. Zůstaly dva psací stoly, téměř zaplněné krabicemi. Vedle nich stál vysoký pětadvacetiletý muž v tmavomodré policejní uniformě: Amor Bašír.

„Ahoj, Tildo.“

Přestože se neviděli nejméně tři měsíce, usmál se na ni svým typickým úsměvem. Bílé zuby a hnědé oči pod černými kudrnatými vlasy. Ty měl o něco delší, než si Tilda pamatovala. Z uniformy mu také zmizel odznak aspiranta. Amor byl od srpna na ostrově policistou na plný úvazek a v pouzdře nosil pistoli značky Sig Sauer. Z aspiranta se stal policistou-asistentem.

Bydlel v bytě na náměstí v Borgholmu. Tilda cestou do Kalmaru městem projížděla téměř každý den, přesto se nesetkali. Že by se od něj po jejich jarním románku držela dál?

Ano. Vždycky si našla nějakou výmluvu proč se nesejít. Většinu výmluv uplatnila během léta a podzimu: měla moc práce v Kalmaru, scházela se s kamarádkami, musela se doma věnovat práci na zahradě a vozit na fotbalové tréninky svou nevlastní dceru Livii. V první řadě šlo ale o něco jiného: s Joakimem se snažili urovnat vztah, který prošel krizí.

Amor se na ni zpoza krabic usmíval a podíval se na její vyboulené břicho. Vypadalo to, že by k němu chtěl přistoupit a pohladit ho, ale Tilda si nad ním založila ruce.

„Ahoj, Amore,“ řekla krátce. „Kde jsou ty desky?“

„Tady,“ odpověděl Amor a ukázal na poloprázdnou kartonovou krabici. Stála na stole, který dříve patřil Tildě.

Teď už nebyl ničí a brzy ho odvezou. Tilda slyšela, že se ze služebny stane kosmetický salon. Pravděpodobně to bude výnosnější. Udržování venkovských policejních služeben je příliš nákladné, to platilo v celé zemi.

„Chceš si to všechno vzít?“ zeptal se Amor.

„Asi to tak bude nejlepší… Těmi papíry se pak můžu prokousat doma.“

Sama krabici nést nemohla, a tak jí ji do auta odnesl Amor. Šla za ním a dveře služebny naposledy zavřela. Venku už pokročil večer, hluboká zimní tma. Pátek, poslední listopadový den. Lavička na náměstí byla prázdná – Elof Larm se kamsi přesunul.

Zatímco se Amor v kanceláři věnoval skartaci dokumentů, Tilda pomalým krokem prošla náměstí. Zastavila se na malém betonovém schodišti a zvedla hlavu. Nad dveřmi visela cedule s nápisem POLICIE, nyní zhasnutá, nebylo ji ani vidět. Byla zabalená v igelitu a někdo ji už brzy definitivně sundá.

Když Amor zamykal dveře prázdné služebny, Tilda uslyšela nad náměstím kejhání – ve tmě nad ní proletěl velký pták. Byla to husa na opožděném útěku před zimou. Tilda si vzápětí uvědomila – a pocítila to i v srdci –, že policie na severním Ölandu končí. Policisté tam teď připomínají zbloudilou mládež, nemají vlastní prostory. Tyto dvě kanceláře byly Tildiným pracovištěm tři roky. Služebna pak byla téměř skoro stejně dlouho neobsazená, ovšem bylo možné ji využívat alespoň jako místo k setkávání a odpočinku. A na jaře, když to mezi ní a Joakimem neklapalo, v ní Tilda občas přespávala.

Od této chvíle tu – od Borgholmu až po severní mys – nebudou žádní policisté. Ano, můžou tu projíždět a hlídkovat, pomyslela si Tilda melancholicky, ale pro místní to vždycky budou cizí lidé. A budou se jim hůř odhalovat zločiny.

Melancholie, to byl pro policistku nezvyklý pocit. Že by vycházel z jejího břicha?

Amor 

„Experiment skončil,“ pronesla Tilda.

Rozhodla se, že se cestou domů nejprve zastaví u kontejnerů na tříděný odpad. Posadila se do auta, vydechla s úlevou poté, co se i s břichem nasoukala dovnitř. Rozepnula si bundu, aby si břicho uvolnila. Amor otočil klíčkem v zapalování a podíval se na ni.

„Jaký experiment?“

„S místní policií.“ Tilda se podívala na služebnu a dodala: „Tohle vymyslelo vedení, když jsem sem v devadesátých letech nastoupila. Chtěli, aby policisté pracovali co nejblíž občanům.“

„Hm,“ ušklíbl se Amor. „Policisté, kteří by se s každým přátelili, vytvořili by fotbalový tým a utkávali se s místními grázly v přátelských zápasech…“

„Já fotbal nehraju,“ namítla Tilda. „Šlo jim o to, aby byla policie v malých městech a vesnicích vidět a aby se dobře seznámila s občany. Aby věděla, co jsou zač, a aby jim mohla případně pomoct.“

Amor zařadil jedničku a vyjel z parkoviště před prázdnou služebnou.

„Nebo je zadržet?“

„Někdy,“ přikývla Tilda. „Víš, jak to chodí. Grázlové jsou pořád stejní, stejná skupina lidí, kteří se tu pořád motají… Ale až to tu nebudeme mít pod dohledem, můžou to převzít jiní.“

„Domobrana,“ řekl Amor.

„Teď mám spíš na mysli lidi, kteří si chtějí vládnout a rozhodovat sami, aniž by se do toho policie vměšovala,“ řekla Tilda. „V nějaké vesnici nebo na nějaké silnici…“

„Bossové?“ napadlo Amora.

„Ti tu budou vždycky… Lidi, kteří jsou zasvěcení do vnitřního chodu určitého místa a nechtějí, aby se jim policie dostala moc blízko k tělu.“

„Tady na ostrově jsem zatím nikoho takového nepotkal,“ namítl Amor.

Tilda se unaveně usmála.

„Však je poznáš… Jestli budeš chtít mít o místních přehled.“

„To budu,“ potvrdil Amor. S hlídkovým autem záměrně projel náměstím ještě jednou, aby ostrované, kteří byli zrovna v tomto zimním soumraku venku, věděli, že je tu přítomná policie. „Snažil jsem se ostrov na podzim trochu projet. Seznámit se se zdejšími cestami a silnicemi.“

„Tak to by sis mohl vzít jako průvodce mého příbuzného Gerlofa Davidssona,“ navrhla Tilda. „Naučil mě orientovat se tady… Gerlof si ještě pamatuje staré cesty pro traktory, které už nejsou skoro patrné.“

Amor odbočil směrem k pobřežní silnici a nechal za sebou pouliční světla. Zastavil se u značky Stop a zeptal se:

„Byla jsi už někdy u těch nových kontejnerů?“

„Několikrát.“ Kontejnery stály zastrčené u silnice severně od vesnice. Tilda se sarkasticky usmála. „Vždycky je to zážitek.“

Za vesnicí zmizela veškerá světla a na východě se před nimi otevřelo moře připomínající velký šedivý pytel pod nebem. Cesta před nimi byla také šedá. Amor viděl ve světle reflektorů stopy zablácených pneumatik traktoru.

Napravo od silnice se jako had vinulo východní pobřeží ostrova. Střídaly se na něm hluboko zařezané zátoky a špičaté mysy.

Po pár kilometrech minuli velký stín, nohu se čtyřmi roztaženými rameny – starý větrný mlýn, který stál na poli. Les za ním zhoustl a po chvíli se objevila cedule KONTEJNERY NA TŘÍDĚNÝ ODPAD. Amor zabočil na velkou vyasfaltovanou plochu, u níž stálo vedle sebe pět kontejnerů.

„Zůstaň v autě,“ řekl Tildě, vypnul motor a otevřel dveře. Vystoupit z auta u moře – i když je to na opuštěném parkovišti ve společnosti odpadků – je vždycky příjemné. Amor otevřel kufr a vyndal z něj rozbité kartonové krabice, staré kalendáře a svazky novin, které přivezli ze služebny.

Papír, plast a kov. Pak přecházel od kontejneru ke kontejneru a všechno to do nich nacpal.

Když se podíval na auto, viděl, že Tilda sedí vzadu s rukama vysoko položenýma na kulatém břiše.

Zdálo se mu, že se dívá směrem k moři, ke Svanuddenu, Labutímu mysu, který ležel sto metrů od nich. Vybíhal do Baltu jako široký jazyk a bylo na něm místo jen pro jeden statek; ten večer se v něm nesvítilo.

Amor vytřídil všechno, co chtěl, a vrátil se do auta, které ale nenastartoval.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla Tilda. Ruce měla stále položené na břiše a lehce si ho masírovala. „Jen tu někdo usilovně kope… Chtěl by ven.“

Přestože se zatvářila trochu zarputile, Amor nedokázal mlčet.

„Za jak dlouho se má narodit?“

Vůbec poprvé za celý večer se zmínil o jejím stavu.

„Za tři týdny,“ odpověděla Tilda. „Vlastně si nejsme úplně jistí, ale Joakim doufá, že to bude prosincové dítě. Dárek k Vánocům.“

Pronesla to s potěšením, usmála se přitom, jenže Amor se o Joakimovi rozhodně bavit nechtěl.

Zadíval se přes čelní sklo do tmy a pronesl tichým hlasem: „Nejsi si jistá. Nevíš, kdy se to stalo…“

Tildin úsměv pohasl. Zdálo se, že si uvědomuje, že ji sem Amor zavezl schválně, aby si mohli nerušeně popovídat. Amor, který se pokoušel o přátelský tón, přesto hned dodal:

„Takže by to mohlo být moje. Moje dítě, ne jeho.“ Tilda se na něj podívala a odvětila: „Je Joakimovo.“

Amor se nadechl a zeptal se: „Seš si tím naprosto jistá?“ Tilda pohlédla přes sklo na temné moře.

„Joakim je můj muž,“ řekla nakonec. „Teď už to vím… Náš táta od rodiny utekl, to by Joakim nikdy neudělal.“

Amor se na ni podíval a zeptal se: „Když jsi byla malá, táta tě opustil?“

Tilda sklopila zrak a mlčky přikývla.

„Můj biologický otec nás opustil a odstěhoval se do Norska. Nepřijel, ani když máma onemocněla. Na mého Joakima je spoleh, stojí při mně.“

„Loni na jaře jsi o něm jako o svém Joakimovi nemluvila,“ namítl Amor.

Tilda opět mlčela, v autě se rozhostilo tíživé ticho. Amor si uvědomoval, že hovor je nejspíš u konce.

„Když jsme se scházeli, ani slovem ses mi nezmínila, že jsi vdaná,“ dodal. Teď už mluvil podrážděně, i když nechtěl. Tilda se nadechla k odpovědi, ale vtom se na jihu, na pobřežní silnici, objevily světlomety auta, zaplály mezi jasany jako oheň. Byl to pickup. Jel směrem z Marnäsu. Pomalu, jako by řidič něco hledal.

Vozidlo projelo po silnici směrem na Svanudden. Amor poznal jeho značku.

„Ford Ranger.“

Když auto projíždělo kolem, zahlédl skrz jeho okénka dva lidi. Za volantem seděla žena s krátce střiženými blond vlasy, podobně jako je nosí Tilda, a na sedadle vedle ní byl muž s tmavými vlasy a s kšiltovkou naraženou do čela.

Tilda se k němu obrátila.

„Ty to auto znáš?“

„Myslím, že dneska odpoledne projelo kolem služebny. Zrovna jsem stál na schodech. Objelo náměstí.“

„Připadalo ti na něm něco podezřelého?“

„To ne, ale na ulici před služebnou zpomalilo,“ řekl Amor.

„Měl jsem pocit, že řidiče zarazila moje uniforma.“

„Napsal sis registračku?“ Amor zavrtěl hlavou.

„Je fajn, že si těchhle věcí všímáš,“ zhodnotila Tilda. „Já jsem v tomhle ohledu k ničemu. Asi by ze mě nikdy nebyla dobrá dopravní policistka.“

Světlo reflektorů právě zmizelo za stromy, u moře opět zavládla tma. Amor se nadechl a vrátil se k předchozímu tématu.

„Na jaře, když jsme spolu jezdili, ses ke mně chovala jinak.“ Tilda se podívala přes čelní sklo a velmi pomalu řekla:

„Ničeho nelituju, ale teď na nás dva nemůžu myslet. Ne tak jako na jaře…“

Zvedala se nad nimi černá obloha, mračna vypadala jako opona před hvězdami. Před jedenácti týdny, zhruba v polovině září, unesli v USA teroristé čtyři letadla a záměrně se s nimi zřítili. Tehdy se na svět snesla temnota.

„Vracejí se,“ pronesl Amor tichým hlasem.

„Kdo?“

„Ti v tom fordu.“

Ukázal na dvojici světel, která se na severu stočila na Svanudden a pokračovala po cestě k domu, tedy směrem od jejich policejního auta, kterého si ti dva uvnitř nejspíš nevšimli. Byla tma a Amor s Tildou parkovali mezi kontejnery.

Ford pak zastavil u statku na Svanuddenu. Světlomety zhasly. Vnitřní osvětlení vozidla se krátce rozsvítilo a pak zhaslo, někdo tedy zřejmě otevřel dveře auta a vystoupil z něj. Protože se v té chvíli už úplně setmělo, nebylo vidět, jestli někdo kráčí směrem ke statku. Amor očekával, že se na statku rozsvítí venkovní světla, jenomže to se nestalo.

„Já… chci mít jen jistotu,“ navázal. „Mohlo by to být moje dítě, ne?“

Tilda se na něj podívala zachmuřeně. Následovalo výmluvné ticho.

„Já si to nemyslím,“ řekla nakonec.

Úvahu, že je to Amorovo dítě, zřejmě odsunula stranou. Nejspíš to pro ni není tak velký problém, pomyslel si Amor, zvlášť když se mi celé léto vyhýbala. Žádné e-maily, žádné telefonáty.

„Ale já si to myslím,“ řekl.

Nemohl se tomu ubránit, rozhovor ho začal rozčilovat. Nicméně Tilda jako by ho neposlouchala. Upřeně se dívala přes sklo na mys, na velký cihlový dům, který se tam tyčil.

„Baterky.“

„Cože?“

Tilda ukázala k domu.

„V tom domě se rozsvítily baterky!“

Podívali se na sebe, teď už jako kolegové. Oba se stejným podezřením: probíhá tam vloupání.

Tilda teď dům sledovala pohledem policistky, jenž v ní během okamžiku ožil. Amor očekával, že se v domě rozsvítí světla, že všechno bude normální, ale jediné, co teď viděl, byla slabá záře těkající za vysokými okny. Jako by tam někdo něco hledal. Například cennosti.

„Můžu to tam zajít zkontrolovat,“ řekl a nastartoval.

Bez zapnutých světlometů pomalu vyjeli od kontejnerů na cestu vedoucí na Svanudden.

Zastavili v naprosté tmě u první stavby, malého domku. Jeho malá okna měla popraskaná skla, vypadal jako rozeklaná kůlna na dříví.

V největším domě stále zářila světla baterek. Tilda dál seděla v autě s rukama položenýma na břiše.

„Já zůstanu tady.“

„Dobře,“ odvětil Amor. Vypnul motor a otevřel dveře vozu. „Ale mohla bys to nahlásit vysílačkou?“

Podívala se na něj a zeptala se: „Kam jdeš?“

„Jen se tam zajdu podívat. Zajímá mě, co je to za lidi.“ Tilda zvedla ruce z břicha.

„Počkej…“

Než to stačila doříct, Amor ve tmě rázně zabouchl dveře.

Tilda 

Na setmělé štěrkové cestě se ozývaly Amorovy těžké kanady. Tilda, která zůstala sedět v policejním autě, ho po chvíli neslyšela a v podstatě ani neviděla. Jeho vysoká postava se změnila v rozmazaný stín, který pomalu kráčel k velké obytné budově, v níž stále kmitalo přízračné světlo.

Amorovy kroky byly rychlé a dychtivé. Byly to kroky policisty, který chce být v akci. Zato ona si přála jet domů. Chtěla být na mateřské dovolené u teplého krbu, ne sedět u moře ve studeném autě.

Přesto se v Amorovi poznala – před sedmi lety jako novopečená policistka byla stejně ambiciózní. Prověřovala všechny tipy občanů a podezření. Mluvila s lidmi. Navštěvovala školy a srazy důchodců, poskytovala lidem informace a objížděla statky a obchody, aby skutečně působila jako policistka, která je lidem vždy po ruce.

V břiše opět ucítila kopnutí. Zavřela oči, přestala se dívat na Amora a položila si na břicho ruce, aby toho maličkého človíčka uvnitř uklidnila. Byl to její host, netrpělivě se jí pohyboval v děloze, ale to se dělo už od konce léta, zvlášť když seděla nebo ležela. Teď viděla, že opravdu touží dostat se ven.

Zastesklo se jí po Joakimovi, touhle dobou už by měl být ze školy doma. Líbilo se jí, že se jí tahle touha po něm vrátila, protože na jaře se úplně vytratila. Tildě se několik týdnů vůbec nechtělo domů, přála si být jen s Amorem.

Jakmile mu Tilda řekla slova ne tak jako na jaře, hned toho zalitovala. Koneckonců, něco mezi nimi bylo několikrát, zažila mnoho jasných jarních dnů, kdy se jí při pomyšlení na Amora a na to, že ho znovu uvidí, doslova zatočila hlava. Její vztah s Joakimem byl pak čím dál napjatější. Ale to je minulost.

Dál si hladila břicho. V autě se cítila trochu jako v úkrytu, ve skleněné bublině. V autech platí jiná pravidla, napadlo ji, dají se tu projevit silné emoce. V rámci profese se musela potýkat s hlasitými projevy nenávistných motoristů. A láska? I ta může vzniknout v bublině auta.

Když se s Amorem na začátku dubna seznámila, jezdili spolu často v jejím služebním autě, on jako policejní praktikant a ona jako jeho školitelka. Teď večer jako by se ve stejné situaci ocitli znovu. Vlastně ani nevěděla, proč s ním jela. Z nostalgie?

Ještě chvíli, pomyslela si. Za deset minut pojedeš autem domů k Joakimovi. Bylo už skoro půl sedmé a ona si nic jiného nepřála. Byla unavená, z těhotenství i po celém dni. Točila se jí hlava a v těle cítila napětí, jako by se něco mělo stát. Porod? To ne, na porod bylo příliš brzy.

V břiše opět ucítila kopnutí, ještě netrpělivější, přímo do žeber. Přiložila si ruce na pravý bok a lehce zatlačila na nožičku uvnitř.

Měla pocit, jako by vjeli do pustiny. Mys, který měla před očima, sice ležel jen deset kilometrů od jejího domu nacházejícího se jižně od Marnäsu, nicméně tato část pobřeží pro ni byla víceméně neprobádaným územím. Z nespočtu mysů a ostrůvků na východní straně ostrova jich jistě navštívila jen polovinu. Na úzký Svanudden pravděpodobně nikdy nezajela ani jako policistka, ani na výletě s Joakimem.

Vzpomněla si na něj, na jeho úsměv, v hlavě jí ale zněla věta muže, který před chvilkou vystoupil z auta: Mohlo by to být moje dítě, ne? Amorova otázka ji rozčilovala, neboť na ni neexistovala odpověď. Dítě, které nosí, je Joakimovo, protože se to tak nabízí. Amor se přesto zeptal, protože tu byla šance – nebo možnost –, že je to jeho dítě. Že bylo počato před více než osmi měsíci, pozdě večer, když se spolu objímali v jiném policejním autě.

Je to moje dítě, pomyslela si. To je pro ni nejdůležitější, ale Amorovi to říct nemohla. Ani Joakimovi.

Proč mluvila o svém otci? Nechtěla na něj myslet. Joakim je úplně jiný než on, v létě se choval úžasně. Dostavěl skleník u garáže a umístil do něj gauč, když v červnu začala pociťovat ospalost. Zasadili a poté i sklidili rajčata a okurky. V září se cítila lépe a vrátila se ke své práci inspektorky. Ale jen v kanceláři, protože těhotné policistky do terénu nesmí. Stejně si připadala příliš těžká, v posledních několika týdnech by vůbec nebyla schopná běhat.

Teď nikam nepoběží, ale provede to, co jí Amor navrhl: nahlásí podezření z vloupání.

Natáhla se k vysílačce, jenže bolest se náhle zhoršila a zastavila ji. Nebyla to vlastně bolest, ale křeč, která jí vystřelovala do břicha a do kyčlí. Cítila ji i v pase. Tohle podivné pulzování dosud nikdy nezažila. Na několik vteřin zavřela oči a posunula sedadlo co nejvíc dozadu, aby si natáhla nohy. Napřímila se a oběma rukama si masírovala spodní část zad.

Když se uvolnila, ucítila najednou mezi nohama teplo, tenký proud.

Plodová voda? To ne, to by bylo příliš brzy.

Uklidni se, pomyslela si. Řiď se tím, co se v takové situaci obvykle dělá.

Zapnula vysílačku a udělala, co jí řekl Amor: kontaktovala jejich centrálu.

Po deseti vteřinách se ozval klidný ženský hlas: „Centrála Kalmar, Beatrice Svenssonová.“

„Tady vůz pět osm pět nula,“ odříkala Tilda a zatajila dech.

„Inspektorka Davidssonová a asistent Bašír… Jsme právě na severním Ölandu u svanuddenské cesty, dva kilometry severně od Marnäsu. Máme podezření na vloupání na statku na Svanuddenu.“

„Rozumím, pět osm pět nula,“ řekla žena. „Na ostrově momentálně nejsou žádné další vozy. Zasahujete sami?“

„Ne,“ odpověděla Tilda. „Myslím, že ještě počkáme a pak uvidíme. Přepínám a končím.“

Ano, řekla „počkáme“. Ale Amor to samozřejmě neudělal.

Byl mladý a dychtivý a chtěl zasáhnout.

Tilda dál seděla a nerozhodně zírala do tmy. Třela si břicho a čekala. Amor se stále nevracel a kamenný dům na mysu byl stejně temný jako cesta okolo ní. Na východním obzoru se sice blýskalo několik slabých světel, možná z lodí, ale jinak měla pocit, že sedí ve sklepě na uhlí.

Hodiny tikaly. Konec čekání, pomyslela si a otevřela dveře auta. Nejprve pomalu vysunula do chladu nohy a pak začala ven soukat břicho.

Amor 

Vzduch na temném pobřeží byl studený. Amor se nadechl a s těžkým povzdechem vydechl. Nebyl rád, že vešel do tmy, ale ulevilo se mu, že mohl vystoupit z auta. Mohl si narovnat záda a nadechnout se čerstvého syrového vzduchu. Přesto by svým způsobem rád zůstal v teple s Tildou.

Zahlédl ji na předním sedadle. Hlavu jí zakrývala střecha auta, ale břicho jí bylo jasně vidět.

To dítě je moje, pomyslel si. Ona to taky ví.

Sobecké myšlenky. Zaplašil je, otočil se a vydal se k mysu s temnými budovami, kde za okny kamenného domu stále probleskovaly úzké kužely světla.

Zloději. Kupodivu ale od obytné budovy zaparkovali dost daleko, což byl dost hloupý nápad, pokud mají v úmyslu odnést si z domu nějaký lup.

Amor si narovnal pistoli v pouzdře a šel dál tišším krokem. Cesta na mys byla sypaná štěrkem, ale on se držel v trávě, aby ho nebylo slyšet, pokud by náhodou někdo poslouchal. Břeh byl blízko. Po jeho pravici hučely vlny a mezi holými stromy zahlédl, jak se nad nimi slabě odráží měsíční světlo. Slyšel tichý hukot vln, ovšem v hlavě mu zněl i šum myšlenek. O náhodě a o cestách, které má před sebou. O jeho místě v životě, které právě teď bylo tady na ostrově.

Na jaře, po ukončení studia na policejní škole, hledal práci ve Stockholmu a ve Skåne, ale žádnou nesehnal. Pak se ucházel o práci v Kalmaru, kde absolvoval praxi. Ani tam ji nedostal. V létě, když turisté zaplnili ostrov a bylo na něm rušno, zaskakoval jako pořádkový policista.

V polovině srpna se uvolnilo místo na služebně v Borgholmu, ale náplní jeho práce se stala pomoc s postupným rušením služeben v jižní a severní části ostrova. Vyhodit toho co nejvíc! Tak zněl příkaz vedení. Amor tedy nejprve v září vyklidil kancelář v Mörbylånze a nyní v listopadu se pustil do vyklízení kanceláře v Marnäsu.

Když zrovna neuklízel, musel se svým kolegou Svenem jezdit hlídkovým vozem po severním Ölandu, takže ať se mu to líbilo, nebo ne, celou dobu byl v blízkosti Tildy.

Dnes večer si s ní chtěl popovídat, ale nevyšlo to. Mohli si promluvit o budoucnosti. O tom, co budou dělat teď a jak bude vypadat život po porodu. Jenže Tilda jen seděla s rukama na břiše a dívala se do dálky, jako by její těhotenství bylo to jediné, na čem záleží. Ale to už brzy skončí.

Štěrková cesta procházela starou kamennou zdí. Ford parkoval za ní. Lesklé široké auto působilo v prostředí starého statku jako vesmírná loď. Amor k němu tiše přistoupil a nahlédl dovnitř. Sedadla byla prázdná. Vzal za kliku dveří, auto bylo zamčené. Mělo obě registrační značky, Amor si zapsal číslo a pokračoval dál. Po pravé straně viděl černý domek na břehu, mlčenlivou boudu, která se mírně nakláněla k vodě, jako by se v ní chystala vykoupat. Prošel kolem ní a zamířil k obytnému domu.

V polovině cesty zaslechl na prázdném dvoře tlumenou ránu. Znělo to jako tříštící se sklo.

Zvuky vloupání. Amor se na pár vteřin zastavil, ale jen proto, aby si rozepnul pouzdro pistole. Vzápětí pokračoval směrem k velkému domu. Přitom se letmo ohlédl. Jeho policejní auto bylo samozřejmě stále na silnici. Myslel si snad, že s ním Tilda odjede? Viděl ji, jak stále sedí ve tmě, za bočním okénkem zahlédl její skloněný obličej a světlou hlavu. Krátce střižené, velmi husté vlasy, do nichž na jaře zajížděl svými prsty.

Pamatoval si na tu blízkost a věděl, že je to jeho dítě. Bude to chlapec, tušil to. To se pozná, říkala jeho matka, když byla těhotná. Bude to holčička, říkala už ve čtvrtém měsíci. A byla to pravda, jeho mladší sestra právě studuje práva v Uppsale.

Šel dál směrem k domu, ale ještě tišeji.

Vpravo se objevil nový malý domek: prádelna s doškovou střechou a zdmi z vápence. Sláma na střeše vypadala shnile. Všechno na mysu připadalo Amorovi zchátralé, opuštěné a zapomenuté.

Napřímil se. Světlo a zvuky vycházely ze zhruba padesát metrů vzdálené hlavní budovy, nejvyšší i nejširší stavby, patrového kamenného domu s poškozenou střechou a jakousi věží na vrcholu. Vypadal na mysu trochu jako palác, byl ale téměř stejně zchátralý jako menší stavení.

Amor pokračoval k němu, na dvoře prošel kolem poklopu studny, který byl porostlý mechem. Ke vchodovým dveřím domu vedlo schodiště složené z pěti širokých vápencových kvádrů. Dveře byly bílé, ale potřebovaly by natřít – barva už na mnoha místech notně oprýskala. Kromě toho byly pootevřené, jako by zvaly, aby do nich člověk vstoupil.

Za okny už nebylo vidět žádné světlo, jen slabá pulzující záře. Osoba nebo osoby, které si svítily baterkou, se přemístily do domu. Možná do patra.

Amor došel tiše ke schodům, zastavil se a znovu nastražil uši. V domě se ozval mužský hlas. Znělo to, jako by ten muž zavolal otázku do útrob domu. Amor sice nezaslechl žádnou odpověď, ale už mu bylo jasné, že uvnitř jsou dva lidé.

Velmi tiše došlápl kanadou na kamenné schodiště a pak klidně, opatrně a s rukou na pažbě své zbraně vykročil ke dřevěným dveřím. Pistoli ještě nikdy v žádné akci nevytáhl, jezdil jen cvičně střílet na střelnici v Kalmaru. Nastal čas?

Zevnitř se ozvalo skřípání, jako by někdo táhl po podlaze něco kovového. Amor došel až na nejvyšší schod a pomalu dveře otevřel. Byly těžké a otvíraly se trochu ztuha, ale nevrzaly.

Tiše překročil práh a došlápl na odřený hadrový kobereček v tmavé předsíňce. Zvuk větru od moře utichl.

Teď. Policista, jenž míří k podezřelému, má dvě možnosti: pohybovat se co nejtišeji, anebo naopak dělat co největší hluk. Amor byl připravený zařvat, aby díky tomu mohl rychle získat kontrolu nad situací.

Z předsíně viděl široké schodiště. Stoupalo podél stěny s květovanou tapetou do patra, bylo z tmavého dřeva a jeho stupně pokrýval tlustý koberec. Kdysi zřejmě působilo velkolepě, ale červený koberec byl teď potřísněný a zábradlí Amorovi připadalo ulepené a rozpraskané. Nejméně jeden člověk byl právě teď v patře – seshora byly slyšet tlumené kroky.

Amor se nadechl, tiše vykročil na dřevěnou podlahu vedoucí ke schodišti a chystal se, že jakmile někoho zahlédne, zakřičí. V ideálním případě by to chtěl stihnout dřív, než si ho ta osoba všimne.

Jenže stále nikoho neviděl, ani dole, ani nahoře na schodech. Má na ně počkat v předsíni? Anebo zařvat, že je policista, a vyzvat je, aby se ukázali?

Byl rozhodnutý. Udělal dva kroky ke schodům, vytáhl pistoli z pouzdra a udělal opatrný pohyb, aby dostal náboj do hlavně. Poté vykřikl: „Policie! Vyjděte ven!“

Zůstal stát u stěny napravo od schodiště, aby se mohl krýt za rohem pro případ, že by ho někdo slyšel a objevil by se ozbrojený.

Ale nikdo se neukázal, všude zavládlo hrobové ticho. Amor se s pistolí nataženou před sebou připravil ke stoupání po schodech. Nejdřív se ovšem znovu zaposlouchal. Uslyšel nad sebou kroky. Nebyly moc hlasité, ale nešlo je přeslechnout. Někdo se zřejmě v kanadách pohyboval ve tmě v patře; ze schodů na něj nebylo vidět.

„Policie!“ vykřikl znovu Amor.

Nikdo neodpověděl, zato kroky nahoře ustaly.

Uviděl na stěně vypínač a stiskl ho. Nad schody se sice rozsvítilo žluté světlo, ale odhalilo jen prázdné schodiště. Amor přesto uslyšel někde v domě další kroky. Se zbraní pevně sevřenou v ruce do patra zakřičel: „Sejděte dolů! Pomalu a opatrně!“

Nikdo se neobjevil, zato v přízemí se ozval dupot.

Vtom přišel útok. Amor zaslechl za zády rychlé kroky. Stihl otočit hlavu a zahlédl ve dvou nebo třímetrové vzdálenosti ženu svého věku. Hubenou blondýnu v kožené bundě a s dlouhým nožem v ruce.

Žena měla doširoka otevřené oči. Teď už byla od něj jen metr. Když nůž napřáhla, sykla.

„Stůj!“ vykřikl Amor a chystal se na ni namířit pistolí.

Jeho rozkaz byl zbytečný, žena ho bodla dřív, než stačil rozkaz doříct. Ostří nože mu sjelo po pravé ruce, která nestačila zvednout zbraň. Žena ho řízla kousek od palce, ruka se zbraní mu klesla k tělu a všechny prsty se mu zachvěly. Ukazováček současně stiskl spoušť.

Výstřel vyšel okamžitě, přímo do podlahy. Střela se zabořila do dřevěných prken, kolem jeho nohou se rozprskly třísky.

Rána zaburácela domem, ženu ale nezastavila. Bodla Amora znovu, tentokrát níž, do pravého boku. Přestože se Amor pokusil ucuknout, viděl, jak mu nůž projel uniformou a zajel mu do břicha. Jeho kolena zeslábla a podlomila se mu.

Tilda 

Jakmile otevřela dveře auta, zaslechla ze statku zvuky.

Nejprve tlumený výkřik – a pak náhlou ránu. Byl to jen krátký zvuk, ovšem zdálo se jí, že ho poznává, a celá ztuhla. Znělo to jako výstřel z policejní pistole, ze Sig Saueru, který měl Amor u sebe a z něhož sama mnohokrát cvičně střílela.

Výstřel nepochybně vyšel z domu. Viděla, že Amorův mobilní telefon leží mezi sedadly. Ať už byl Amor ve tmě kdekoli, neexistoval způsob, jak se s ním spojit. Místo toho si znovu vzala vysílačku a zavolala z ní podruhé: „Centrálo, ozvi se!“

Odpověděla jí stejná operátorka, Beatrice s klidným, pečlivě vyslovujícím hlasem: „Tady centrála.“

„Tady je znovu vůz pět osm pět nula… Musíme na severní Öland dostat posily. Je to mimořádná situace. Asistent Bašír odešel na statek a já… slyším střelbu. Přepínám.“

Tilda napjatě čekala, ale Beatrice zareagovala klidným hlasem: „Rozumím, pět osm pět nula. Posílám tam všechny jednotky z pevniny, které máme momentálně k dispozici. Půjdete taky dovnitř?“

Tilda si položila ruku na břicho.

„Já jsem mimo službu,“ řekla. „Jsem těhotná… v osmém měsíci. Přepínám.“

Poslední informace byla zbytečná a neprofesionální, ale vylétla jí z úst kvůli její nervozitě. „Zůstaňte tedy u vysílačky. Posíláme tam sanitku!“ odpověděla Beatrice.

Dveře auta byly stále otevřené. Tilda se podívala do tmy, v níž Amor zmizel. Co když v domě někdo zasáhl otce jejího dítěte? V každém případě je to její kolega a kolegům se musí pomáhat.

Otevřela přihrádku a začala v ní šátrat, hledala sáček s první pomocí, ale žádný nenašla. Nadechla se a řekla do vysílačky poslední zprávu: „Nemůžu tady zůstat, jdu dovnitř. Končím.“

Pak se s břichem vysoukala z auta, postavila se, získala rovnováhu a vydala se za Amorem na Svanudden. Toho večera se pohybovala rychleji než kdykoli během podzimu. S břichem sice nemohla běžet, ale snažila se jít co nejrychleji, i když belhavým krokem. Mezi sloupky brány a pak po štěrkové cestě až na temný dvůr.

Bylo chladno, ale zimu nepociťovala. Takhle to měla od léta, kdy se díky těhotenství stala teplokrevnou. Její břicho bylo právě teď klidné. V lůně se jí houpal malý človíček, možná vycítil její úzkost a divil se, co se děje.

Proveď prvotní zhodnocení situace, pomyslela si. Po deseti krocích směrem k domu už viděla rozsvícené lustry v přízemí. Aha, je tu elektřina, není to opuštěná budova. Někdo platí účet. Ale žije tu někdo? tázala se v duchu.

Místo odpovědi se z velkého domu ozval další výkřik. Zdálo se jí, že to byl Amorův hlas. Ať už to byl kdokoli, nadechla se a zakřičela: „Policie! Nehýbejte se!“

Nebylo to jen varování. Chtěla, aby Amor věděl, že je tu s ním.

Právě přecházela dvůr, když vtom od domu vyšly dva stíny. Jeden přicházel zezadu. Odhadovala, že předtím skočil z horního patra, protože uslyšela, jak někdo dopadl do trávy.

Muž. Rozběhl se a připojil se k dalšímu stínu, který utíkal ode dveří.

„Stůjte!“ vykřikla Tilda. „Policie!“

Stíny se nezastavily. Společně běžely do tmy, směrem ke kůlně. Tilda nejprve zaslechla, že žena něco tiše říká, a vzápětí slyšela otevírající se dveře auta.

„Stůjte!“ vykřikla znovu.

Ti dva jí odpověděli tím, že dveře zabouchli a nastartovali. Pokusila se k autu rozběhnout, ale už po několika krocích se zadýchala. Měla pocit, že její břicho je pytel cementu.

„Stůjte!“ křikla potřetí.

Ale zastavila se jen ona sama. Funěla, vdechovala syrový večerní vzduch a sledovala, jak se světla auta vzdalují od mysu. Auto se na okamžik zastavilo mezi sloupky brány a najelo na silnici. Po chvíli zmizelo.

Tilda se znovu nadechla a rozhlédla se.

Kde je Amor? Zůstal v tom velkém domě. Opatrně se vydala na cestu k širokému schodišti z vápencových kvádrů. Neměla u sebe pistoli. Coby příslušnice kriminální policie měla služební zbraň skoro pořád zamčenou v trezoru.

Vstupní dveře byly pootevřené. Tilda k nim začala tiše stoupat. Pak zvolala: „Policie! Jdu dovnitř!“

Žádná reakce. Otevřela dveře a udělala to, co právě oznámila.

Amor 

„Stůj!“

Jeho zvolání vyslané za ženou v sobě nemělo žádnou sílu. Byl jako figurína z výlohy, zcela nehybný. Po bodnutí nožem ustoupil o dva kroky, posadil se na schody a bezmocně sledoval, jak žena mizí z domu.

Nezvedl se, sedět bylo příjemné, jenže tělem mu začala projíždět bolest. Vystřelovala z obou ran. Ztěžka se nadechl. Žena ho bodla jen dvakrát, třetí pokus ho minul.

Za domem se ozvala rána, jako by někdo vyskočil z okna a ztěžka dopadl na zahradu. Následoval ženský výkřik na dvoře, zvuk rychlých kroků a o kus dál bouchnutí dveří a zahučení motoru auta.

Na dvoře opět vykřikl ženský hlas. Byla to Tilda?

Nemohl za ní vyjít, veškerá síla ho opustila. Přišlo mu směšné, jak se to všechno rychle seběhlo. Najednou mu došla energie, dokázal jen nehybně sedět na schodech a cítit, jak mu v ruce a v pase pulzuje horko. Stále víc mu tekla krev, kapala na parkety i na koberec na schodech, ale ten už byl rudý i předtím. Seděl se skloněnou hlavou. Všechno se podělalo! pomyslel si.

Podíval se na svou zraněnou ruku a bez ohledu na to, jak těžké to bylo, se snažil, aby nepustila pistoli. Měl by zavolat pomoc, jenže mobil si nechal v autě a vysílačku nemá.

Krev mu teď už z ruky nekapala, ale tekla. Stále svíral zbraň, ovšem bylo to čím dál obtížnější. Zakrvavená pažba mu klouzala mezi prsty.

Jak můžou být rány hluboké? Je to hodně zlé? Dost hluboké, dost zlé. Měl pocit, že je Sig Sauer v jeho ruce stále těžší a těžší. Nakonec zbraň tiše odložil vedle sebe na schody. Pak se opřel o schod a měkký koberec a zavřel oči.

„Amore?“ ozval se ženský hlas.

Nebyla to ta žena s nožem, byla to Tilda, slyšel její tichý hlas. Jakmile otevřel oči, uviděl ji jen jako rozmazanou postavu v potemnělé předsíni.

„Tady…,“ odvětil ještě tišeji.

Byl rád, že je Tilda s ním a že ji slyší. Chtěl ji také vidět zblízka.

Tilda 

Ve dveřích nejprve ucítila kouř ze střelného prachu. Před chvilkou v domě někdo střílel.

Opatrně vyhlédla z předsíně. U širokého dřevěného schodiště svítila nástěnná lampa a na začátku schodů ležela zhroucená postava – Amor. Ruce měl sepnuté, jako by se modlil. Pod ním ležela jeho pistole, leskly se u ní kapky krve.

Tilda viděla, že krev teče z jeho pravačky, a rychle k němu přistoupila. Zvedla pistoli, zajistila ji a zastrčila mu ji do pouzdra.

„Amore?“

Amor ztěžka zamrkal a zvedl hlavu. Tilda si v tu chvíli všimla, že má zakrvácenou i policejní bundu. Když mu přiložila prsty ke krku, nahmatala slabý pulz. Viděla, že je v šoku, poznala to podle toho, že jeho jindy snědá pleť zesinala.

„Dýchej!“ řekla mu. „Co to zranění? Je to vážné?“

„Nevím… Několikrát mě bodla. Nějaká žena s nožem. A někdo seskočil z patra… Myslím, že to byl muž.“

„Kdo střílel? Ty?“

Amor vydechl a přikývl.

„Varovný výstřel…,“ řekl. „Myslím, že ji nezasáhl.“

Tilda uviděla těsně pod schody malou díru v jedné z parket.

„Zachoval ses naprosto správně,“ řekla a položila mu na ohnutá záda ruku. „Já se vrátím… Musím se jen ujistit, že v domě už nikdo není. A najít nějaké obvazy.“

Vyšla kolem něj po schodech, aniž věděla, co by ji nahoře mohlo potkat.

Jakmile došlápla na desátý schod, malá nožička v břiše ji znovu kopla. Tilda zatnula zuby a čekala, až se uklidní.

Brala schod za schodem. Břicho před sebou, byl to těžký náklad, ale zvládala to. V patře vešla do podlouhlé místnosti. Uprostřed stál dubový stůl, napravo a nalevo viděla zavřené dveře.

Všude panovalo ticho. Kdo tu vlastně bydlí? Tilda si vzpomínala jen mlhavě. Vybavila si starou ženu z tohoto mysu, její hubenou postavu, kterou občas zahlédla mezi domy, když kolem projížděla. Nemluvil o ní Gerlof? Nedokázala si vzpomenout, Gerlof jí totiž vyprávěl příběhy o obyvatelích ostrova v podstatě pořád.

Interiér domu vypadal honosně, podlaha byla pokrytá dřevěnými parketami. Tilda se vydala doleva a otevřela dveře. Ve stísněné místnosti za nimi stály za sebou temné stíny, ale jen co stiskla vypínač, rozpoznala v nich pověšené kabáty a šaty. Šatník starší paní.

Místnost za druhými dveřmi byla větší, nicméně také tmavá. Tilda sáhla dovnitř, nahmatala kulatý vypínač a rozsvítila. Měla před sebou podlouhlou ložnici s velkým množstvím obrazů rozvěšených po stěnách, menších i větších olejomaleb. U dveří ležela překocená bílá dřevěná židle. U protější stěny stála dřevěná manželská postel s tmavými čely a světlým háčkovaným přehozem. Někdo na ní ležel. Dvě těla.

Z jednoho byl pod přehozem vidět jen obrys. Druhé tělo se sesouvalo k podlaze, horní polovinou leželo na posteli. Stará žena, oblečená celá v černém.

Tilda rychle vešla.

„Haló?“ řekla tiše.

Protože se postavy stále nehýbaly, přistoupila k posteli a natáhla k ohnuté ženě ruku. Sáhla jí na krk pokrytý zacuchanými světlými vlasy. Ženina kůže byla studená jako led a její tělo zcela ztuhlé.

Tilda spustila ruku ještě níž a pomalu zatáhla za přehoz. Odhalila hlavu zabořenou do polštáře. Voskový obličej se zavřenýma očima. Byl to starý muž ve světlemodrém pyžamu. Rukama, připomínajícíma zmrzlé drápy, svíral přikrývku pod přehozem. Tilda se ho ani nemusela dotknout, protože podle jeho zašedlé kůže poznala, že je po smrti už dlouho. Znovu ucítila kopnutí v břiše, ale potlačila bolest, nadechla se a pokusila se ženu nadzvednout, aniž by s ní příliš hnula. Chtěla se jí podívat do obličeje.

Uviděla zkrabatělou tvář a vrásčitou bradu. Kolik bylo té ženě vlastně let? Osmdesát? Nebo devadesát? Kolem štíhlého krku měla omotanou silnou nylonovou šňůru, zastrčenou pod bradou a utaženou tak silně, že jí kůže na krku zmodrala. Tilda ženu jemně pustila, aby se vrátila do své polohy, a upravila přehoz. Tohle bude muset ohlásit z vozu. Nejdřív ale musí pomoct Amorovi.

Za dalšími dveřmi v patře byla koupelna s funkčním stropním světlem. Tilda uviděla zažloutlé umyvadlo a nad ním velkou bílou skříňku. Když ji otevřela, objevila na poličkách řady lékovek a také lékárničku, kterou hledala. Velkou, ze světlého dřeva. Vzala si ji a zamířila zpět ke schodům. Vtom opět ucítila v břiše bolest, kvůli níž se nemohla nadechnout. Když se potácela po schodišti k podestě, lékárničku málem upustila.

Amor seděl na stejném místě. Zvedl se a otočil se k ní.

„Posaď se v kuchyni,“ vyzvala ho Tilda ze schodů. „Jdu za tebou.“

Sledovala, jak poslechl a odbelhal se doprava. Zároveň se jí stáhly břišní svaly. Chytila se zábradlí a snažila se klidně dýchat. Od podbřišku až po boky jí projížděla bolest. Vystřelovala jí do stehen a nemizela.

Tilda věděla, že začaly kontrakce, a zhluboka se nadechla. Vcelku snadno zvládla bolest rozdýchat. Odešla stejně rychle, jako přišla. Kdesi četla, že u prvorodiček může bolest trvat celé dny, ale také jen několik hodin.

Pomalu sešla ze schodů a vydala se za Amorem.

Kuchyň byla velká a stará, s litinovými kamny. Amor sice seděl sklesle na židli u stolu, ale když před něj Tilda položila lékárničku, pomohl jí ji otevřít. Obsahovala obvazy a nůžky. Tilda mu začala mlčky ovazovat bodnou ránu na ruce.

„Tak a teď můžeme…,“ začala.

Vtom ji přepadla velká, dusivá nevolnost, odporně silná. Chtěla vyjít před dům, ale nestihla to a pozvracela se v místnosti. V poslední chvíli se jí podařilo ušetřit stůl a strčila hlavu do dřezu. Většina zvratků skončila v něm.

Hotovo. Chvíli zůstala stát nad dřezem se skloněnou hlavou, čekala, až se jí trochu uleví. Ucítila za zády Amora, slyšela, jak jeho nezraněná ruka otáčí kohoutkem. Opláchl jí obličej.

„Děkuju,“ řekla.

Znělo to jako zasténání.

„Jak ti je?“ zeptal se Amor.

Tentokrát si dělal starosti on o ni. Pokusila se co nejvíc vzdálit od linky a vrátit se ke stolu plnému časopisů a papírů. Klesla na židli, která se jí zdála být nejstabilnější, a odpověděla tichým hlasem: „Za moc to nestojí.“

Potřebovala by už odjet do Kalmaru, do nemocnice. Samozřejmě by správně neměl řídit Amor, ale Joakim. Joakim měl být u ní, je to jeho dítě, ví to téměř jistě. Zrovna teď jí na tom ale nezáleželo, stejně jako jí nezáleželo na pohlaví dítěte. Přála si jen moct konečně porodit.

V břiše jí znovu píchlo a nohy jí zalilo něco teplého. Plodová voda. Klesla na kolena a opřela se o stůl, díky tomu se jí mírně ulevilo. Ačkoli se jí třásly prsty, podařilo se jí z kapsy bundy vytáhnout mobil.

„Musíme vyhlásit poplach.“

„Nemám mobil,“ zvládl říct Amor.

„Já ho mám.“

Tilda vzala mobil, ale většinou jen šmátrala po tlačítkách. Zdálo se jí, že se plazí jako malí broučci. Nakonec se jí podařilo stisknout uložené číslo centrály.

Ta hovor přijala okamžitě, ozval se stejný klidný hlas. Jak že se ta žena jmenuje? Beatrice.

„Zdravím, Beatrice.“

Tilda se snažila nemluvit příliš přerývaně a nesténat. Nemohla si vzpomenout na číslo Amorova vozu, to jí před chvílí z hlavy vymazaly porodní bolesti.

„To jsem zase já, Tilda Davidssonová,“ řekla. „Volám ze severního Ölandu… ze Svanuddenu.“

„Jak to tam vypadá, Tildo?“

„Moc dobře ne… Máme problém.“

„Sanitka už je na cestě,“ řekla Beatrice. „Co se stalo?“

„Máme tu jednoho zraněného policistu… Asistent Bašír má… od útočníka, který utekl… ránu na břiše a několik bodných ran na ruce. A já…“

Budu rodit, pomyslela si Tilda.

Nadechla se a zavřela oči, Amor vedle ní ztěžka dýchal. Pak ji zachvátily bolesti, ještě větší, intenzivní jako bodnutí nožem do břicha. Zmohla se jen na poslední větu určenou operátorce: „Přijeďte, prosím!“

Amor 

Byl rád, že se Tilda choulí vedle něj. Nebyl sám. Ale byli uvěznění na starém statku, ani jeden z nich nyní nemohl řídit. On byl pobodaný, ona se právě chystala rodit.

Naprosto nevhodný večer pro porod, pomyslel si. Sklonil hlavu ke stolu a pak zaslechl Tildin hlas.

„Amore? Nespíš?“

„Ne.“

Na víc se nezmohl.

Lupiči byli pryč. Slyšel, jak před domem nastartoval motor auta a viděl světlomety, auto vyjelo na silnici a odbočilo na sever.

Grázlové utekli. Ať klidně zmizí, bylo mu to jedno. On jen krvácí.

Pomalu zvedl oči od svých zranění. Kuchyně, v níž se ocitli, byla velká a kdysi nejspíš dobře udržovaná. Nyní byla zašlá a špinavá, na lince ležely neumyté talíře a hromádky starých časopisů Co přinesl týden.

Na stole před sebou viděl archy papíru, na nichž byly tužkou nakreslené jakési symboly. Trojúhelníky, kotvy a… hákový kříž?

Odvrátil od nich pohled. Na stěně nad lavicemi visely hodiny – ukazovaly devatenáct čtyřicet – a vedle nich byly staré zarámované fotografie mladých dívek v bílých zástěrách a mladých mužů v uniformách, všichni se strnule usmívali do objektivu. Pravděpodobně už jsou dávno po smrti. Ponurý dům, prázdný a opuštěný. Amor o pobyt v něm nestál, zvlášť ne s těhotnou Tildou, ale po šoku z útoku nožem cítil v nohou cosi jako křeč, jako by ztratily veškerou sílu. Každopádně se mu aspoň podařilo vytáhnout zbraň z pouzdra a položit ji před sebe na stůl. Chtěl ji mít po ruce pro případ, že by se žena s nožem a její přítel z patra vrátili.

Tilda na něj znovu zavolala. Uviděl ji, jak se v předklonu opírá o stůl.

„Já… už nemůžu.“

Z úst jí vytekla tenká nitka žaludeční šťávy. Amor se k ní sklonil, jejich čela se dotkla. Nevnímala to, byla nyní hluboko ponořená v bolesti.

„Tildo?“

Amorovy rány bolestně pulzovaly, ovšem ruka i pas už nyní krvácely méně. Snažil se bolest ignorovat a postarat se o nastávající matku.

„Jsi v pořádku, Tildo?“

Hloupá otázka. Tilda místo odpovědi polkla a přikývla. Na víc se jí neptal. Tilda pak několik minut nepromluvila, jen občas zasténala. Nakonec přestala, jenže náhle jí začal vyzvánět mobil.

„Můžu to vzít,“ navrhl Amor.

„Ne,“ řekla Tilda a celá roztřesená stiskla tlačítko pro přijetí hovoru. Uslyšela známý hlas a vzápětí znovu ucítila bolesti. Proto telefon předala Amorovi.

„Promluv s ní,“ dostala ze sebe. „Jmenuje se… Beatrice.“ Amor se představil, hlasitě a srozumitelně, jako na začátku výslechu.

„Vy jste ten policista?“ zeptal se ženský hlas. Beatrice, operátorka na pevnině.

„Ano.“

„Amore, jste zraněný?“

„Trochu.“

„Vaše kolegyně říkala, že jste byl pobodán.“

„Zvládnu to… Porod má přednost.“

„Už jsou časté?“ zeptala se žena na Tildiny kontrakce.

„Ano… zdá se, že jsou pravidelné.“

„A měřili jste je? Jak často přicházejí?“

Amor se podíval na Tildu, ale ta se opět sklonila nad stůl a dlouze vydechovala.

„Docela často… přibližně s minutovým odstupem.“

„Takže se to blíží,“ zhodnotila Beatrice. „Poslali jsme vám sanitku.“

„Dobře.“

Amor však věděl, že sanitka pojede z Kalmaru a než se sem dostane, mohlo by to trvat hodinu, možná i víc. Jestli nedorazí dost rychle, Tilda bude muset porodit sama, v kuchyni. A on jí s porodem bude muset pomoct, jak nejlépe umí. Jenže v tomhle bude úplně marný, i kdyby neměl žádná poranění.

„Neexistuje ještě nějaká jiná pomoc?“ zeptal se.

„Hledám,“ odpověděla operátorka. „Nevypínejte si telefon.“

Beatrice přerušila hovor. Amor byl znovu sám s Tildou. Ta na něj krátce pohlédla a pak opět zavřela oči. Položila si ruce na břicho a tiše sténala. Bolesti jako by jí nechtěly dopřát chvíli oddechu.

„Už jedou?“ zvládla ze sebe dostat.

„Brzy tu budou.“

Tilda sice zavřela oči, ale Amorovi se zdálo, že si vzpomněla na něco důležitého.

„Nahoře jsou dva…,“ řekla. „Jeden z nich tam leží už dlouho.“

„Cože?“

„Dvě osoby… v ložnici. Dva starší lidé.“

„Mluvila jsi s nimi?“

Tilda zavrtěla hlavou.

„Jsou mrtví… Někdo je zabil.“

„Mrtví? Jak je zabil?“

Amor se na ni tázavě podíval, jenže Tilda se opět začala potýkat s kontrakcemi. Nebyl ve stavu, aby se mohl jít do patra podívat. Položil jí jednu ruku na záda a druhou na čelo, aby ji rukávem uniformy setřel pot, a pak tiše a srozumitelně řekl: „Tildo, necháme to na později. Nejdřív se postaráme o tebe.“

Přesto pohlédl ke stropu. V patře jsou dva mrtví. Co se na tomhle mysu stalo?

Öland, červenec 1940 

„Haló?“ zavolá ze dvora.

„Vy porážíte?“

„Tamhle nahoře!“