Margit Steinborn 

Nejkrásnější sen 

Originální název: Der schönste Traum 

Vydáno v Tinte & Feder, Amazon Media EU S.a r.l. 38, 

avenue John F. Kennedy, L-1855 Luxembourg, Oktober 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2021 by Margit Steinborn 

All rights reserved. 

This edition is made possible under a license arrangement, 

originating with Amazon Publishing, www.apub.com, 

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o. 

Cover © pashabo/Shutterstock; vvvita/Shutterstock; 

Collaboration JS/ArcAngel 

Translation © Eva Osinová, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1689-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-1690-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Poznámka překladatelky: 

V knize je citováno z bible v českém ekumenickém překladu. Úryvky z básní Rainera Marii Rilkeho přeložila Eva Osinová.

Zas a znovu, třebaže známe tu krajinu lásky 

a hřbitov jak dlaň se jmény, jež křičí, 

a tu zoufalou rokli, v níž končí ostatní: 

zas a znovu kráčíme pod starými stromy 

a zas a znovu uleháme spolu mezi květy 

a hledíme k nebi. 

Rainer Maria Rilke, 1914 

KAPITOLA 1 

Začátek jara 1914 

Svítalo. Na konci příjezdové cesty, vysypané bílými kamínky, se pod vysokými stromy rozkládalo panství, napůl skryté pohledům, a vypadalo jako nějaký zámeček z pohádky. Čím víc se Klára blížila ke kované bráně, uchycené v zídce ze žlutého pískovce, kterou bylo celé panství obehnáno, tím byly její kroky pomalejší. V náručí svírala jakýsi uzlíček a tiskla ho k hrudi. Zastavila se pod kaštanem a dívala se přes mříže na panství. Dům, který odsud pozorovala už tolikrát, se zatím nořil do tmy a do ticha. Klára však věděla, že už dlouho tady ticho nebude a že jí zbývá už jen chvilička, aby uskutečnila svůj plán, byť byl sebeobtížnější. Bránu panství Benhaim na noc sice zamykali, ale ona znala tu uzoučkou mezeru mezi zídkou a rámem brány, která se skrývala v křoví. Pevně zavinula dítě v náručí do deky a protáhla se mezerou. Tiše kráčela podél příjezdové cesty pod vysokými stromy až k zámečku a snažila se nešlápnout na štěrk, aby nezpůsobila hluk. Napravo viděla domek, kde bydlí kočí, a vedle něj čeledník a stáje. Když kráčela kolem, všude bylo ticho. Dokonce ani jeden z münsterlandských ohařů neštěkal. Věděla přece, že oba spí ve stodole. Došla k venkovnímu schodišti, vedoucímu ke vstupnímu portálu, a všimla si květin ve velkých kameninových květináčích po obou stranách schodiště; kalichy byly v tuto časnou hodinu ještě zavřené. Klára stoupala po schodech a cítila, jak jí srdce bije strachy, ale snažila se trýznivé myšlenky odehnat; věděla totiž, že musí udělat, co je potřeba, a že lepší okamžik, než je tenhle, už nenastane. Doneslo se jí, že mladá baronka před několika dny přišla o dítě. Narodilo se předčasně a několik hodin po porodu zemřelo. Na panství se prý lékař zdržoval celý den, zavolali taky faráře a v podvečer nakonec přivezl truhlář na panství maličkou rakev. Včera večer v ní pochovali barončino třetí dítě. Klára vroucně doufala, že děťátko, které se právě chystala položit před dveře, přiroste baronu Benhaimovi a jeho manželce k srdci. Prostě to tak musí být. Na podestě stála kovaná lavička. Opatrně na ni položila dítě v přikrývce. Naposledy se dlouze zadívala na droboučkou spící tvářičku, ale slzy, deroucí se jí do očí, synkovy rysy rozmazaly. Než se otočila k odchodu, vytáhla z kapsy u sukně zmačkaný svatý obrázek. Byl na něm mladý muž vedle anděla. Klára na chvíli zaváhala a pak zasunula obrázek do záhybu deky. Chtěla tím naznačit, jak se děťátko jmenuje, protože i když chlapce nepokřtil žádný farář, v srdci pro něj už dávno nosila jméno.

„Ochraňuj tě Bůh, Tobiášku,“ zašeptala, odvrátila se od tvářičky, seběhla po schodech a chvátala po cestě k bráně. Protáhla se mezi keři a zůstala nehybně stát před mříží ve stínu kaštanu. Bude z dálky hlídat své dítě, dokud si nebude jistá, že ho najdou. Nečekala dlouho. S prvními paprsky se panství probudilo ze spánku. Záře lamp rozjasnila temná okna, za nimiž bylo vidět obrysy služebnictva, pobíhajícího sem a tam, a brzy už z komína stoupal kouř. Klára zaslechla v ranním tichu důvěrně známé zakňourání. Brzy přešlo v pláč. Určitě ho slyšeli i v domě; vstupní dveře se totiž najednou otevřely, někdo vyšel ven a zvědavě se rozhlížel. Nejspíš služebná. Záhy si všimla malého uzlíčku na lavičce, překvapeně vykřikla a zvedla ho. Pláč utichl a Klára zarudlýma očima sledovala dveře, za nimiž zmizela služebná s dítětem. Odtrhla pohled od panského domu a otočila se opět k polní cestě, která se ztrácela v ranním oparu. Vedla přes louky a pole do vesnice a odtud ke statku, kde pracovala. Věděla, že je nejvyšší čas odejít.

*** 

V horním patře panství se Rainer Benhaim právě probudil z neklidného, bezesného spánku. Připadalo mu, že zaslechl dětský pláč. Pohledem zabloudil k manželce Isabell, která oddychovala na vedlejší posteli, na níž se stejně jako on půl noci neklidně převalovala sem a tam, a pak pohlédl k oknu, za nímž svítalo.

„V tomhle domě přece nemůže plakat dítě,“ zamumlal si pod nos, když se posadil na posteli a přejel si dlaněmi po tváři. Jejich chlapeček žil jen pár hodin, včera večer ho pohřbili na obecním hřbitově a jeho jméno Gideon teď bylo napsané na náhrobku vedle jeho dvou bratříčků. Hanno, Laurenz a Gideon. Rainer cítil, jak se mu při pomyšlení na zesnulé děti svírá srdce. Dětský pláč, o němž si myslel, že ho právě zaslechl, nejspíš navždy zůstane jen snem.

Z chodby se ozval hluk a následovaly rychlé kroky. Vzdalovaly se. Rainera to překvapilo. Touhle dobou pokojská Elsa obvykle plnila v garderobě džbány horkou vodou. Kam mohla tak pospíchat?

Stejně už neusne, takže může taky vstát. Když si oblékl župan a vklouzl do pantoflů, pohlédl do zrcadla nad toaletním stolkem své ženy, a když se v něm spatřil, vyděsil se. Do tváře se mu vepsaly útrapy posledních dní. Nezdravě bledá pleť a tmavé kruhy pod očima z něj dělaly staršího, než ve skutečnosti byl. Vzdychl, utáhl si pásek od županu a vyšel z ložnice. Uprostřed chodby stál džbán s vodou, který měla Elsa odnést do garderoby, a vedle něj ležely na skříňce nedbale pohozené ručníky. Tak tedy dobrá. Jestli se mytí a oblékání prozatím odsouvá, zajde nejprve do své pracovny. Sešel po schodech do vstupní haly a utkvěl pohledem na čtyřech velkých svícnech, které ještě pořád stály v rohu vedle vstupních dveří. Tři dny hořely tady v hale vedle malé rakve a v domě panovalo strašidelné ticho, přerušované jen návštěvami obecního faráře, který se s nimi každý den modlil růženec. Bude dnes muset Oskarovi nařídit, aby svíčky odklidil, rozhodl se v duchu Rainer a vešel do chodby vedoucí do společenských místností. Prošel salonem, jídelnou a knihovnou a udivilo ho, že ani jeden ze služebných se nemá k tomu, aby rozdělal oheň v krbu. Také v pracovně měl zimu; všiml si, že u krbu stojí nádoba na popel a koš se dřevem a vedle leží lopatka a smetáček. Rainera se začal zmocňovat nepříjemný pocit. Kde vězí služebnictvo? Stalo se snad něco? Nervózně prošel chodbou až ke dveřím pod schodištěm, kde se nacházel vchod do zázemí pro služebnictvo. Když scházel po schodech do křídla pro sloužící, zaslechl z kuchyně vzrušenou změť hlasů, které se mísily s rachocením hrnců a jemným pokňouráváním. Co se to tam děje? Rainer otevřel dveře do kuchyně a viděl, jak se jeho dva sluhové Oskar a Fritz, pokojská Elsa a kuchařka Ida sklánějí nad něčím, co svírá v náručí kuchařka Alma, sedící na židli vedle stolu. Alma držela v jedné ruce lžičku, kterou něco pořád nabírala z talíře.

„On pije,“ slyšel ji nadšeně říkat. „No tak se přece podívejte, on bumbá. Co jen na to řekne pan baron?“

Rainer, kterého zatím nikdo nepostřehl, tomu všemu ani za mák nerozuměl. „Když mi někdo vysvětlí, co se to tu děje, rád se k tomu vyjádřím,“ nechal se slyšet.

Všichni se na něj otočili. Určitě jsou překvapení, že ho vidí stát ve dveřích, uvažoval, protože se nestávalo často, že by do zázemí pro služebnictvo zavítal, a když už přišlo na věc, tak přicházel v obleku a s učesanými vlasy, a ne v županu a pantoflích.

„Pane barone, za dveřmi leželo miminko,“ vysvětlovala Alma situaci. „Ida ho před chvílí našla. Leželo tam a plakalo.“

Rainer se nechápavě podíval z kuchařky na kuchyňskou služku a pak na uzlíček v Almině náručí. Dítě? V duchu se divil. Před jeho domem že leželo dítě? Takže se mu to přece jenom nezdálo, když v polospánku zaslechl dětský pláč? Obešel stůl a nevěřícně pohlédl na malinkatý obličejík, který vykukoval z deky a maličkou pusinkou lačně polykal mléko, kterým ho krmila Alma. Rainer od té bytůstky nedokázal odtrhnout zrak a fascinovaně si ji prohlížel.

„Nalezenec?“ zamumlal si pod nosem a kroutil nevěřícně hlavou. „A někdo ho nechal za našimi dveřmi?“ Tázavě pohlédl na Almu. Ta jen bezradně pokrčila rameny. Najednou ucítil, jak se do něj vlévá život. Otočil se na svého sluhu.

„Oskare, zapřáhněte a jeďte do vesnice. Přivezte doktora Lindnera. Vzkažte mu, že je to naléhavé, a v žádném případě se nenechte odbýt tou jeho hospodyní, která bude určitě tvrdit, že je příliš brzy. Nejlepší bude, když rovnou přivezete i kojnou a chůvu, které už předtím přislíbily, že pro nás budou pracovat…“ Rainer se odmlčel, pak si odkašlal. „Fritzi, vy mi pomůžete s oblékáním, a vy, Almo, zůstanete u děcka. Ido, vy se dnes budete muset postarat o snídani sama.“

Služebnictvo se rozprchlo do všech směrů.

Rainer se naposledy podíval na dítě a chystal se právě odejít z kuchyně, když tu ho Alma přivolala zpět.

„Podívejte se, pane barone, v přikrývce je schovaný nějaký lístek.“ Kuchařka si se zájmem prohlížela obrázek v ruce a pak ho podala Rainerovi, který ho udiveně prozkoumával.

„Obrázek anděla? Co to má znamenat?“

„To je archanděl Rafael, který doprovází mladého Tobiáše na daleké cestě,“ vysvětlovala Alma a ukázala na text pod obrázkem. „Výjev ze Starého zákona. Před lety nám o tom vyprávěl farář v nedělní škole. Možná ten svatý obrázek dala tomu malému jeho máma, aby ho ochraňoval, nebo mu dala jméno Tobiáš.“

„Tobiáš,“ zamumlal si baron pro sebe, zamyšleně zakroutil hlavou a vyšel z kuchyně.

*** 

Když Klára konečně dorazila na statek sedláka Prechtla, svítalo. Vystrašeně se rozhlížela. Plánovala totiž, že se vrátí dřív. Kdyby teď potkala hlavní služebnou Bertu, ta by se jí určitě vyptávala, kde se tahala. Co by jí na to řekla? Proklouzla brankou na dvůr a proplížila se kolem selského stavení a stodoly. Zezadu čeledníku odstrčila pootevřené okno a protáhla se do komůrky, kterou sdílela s Hanou, služkou, se kterou se kamarádila.

„Proboha, kde vězíš?“ zašeptala Hana, když Kláře pomáhala z parapetu, a pak za ní zavřela okno. „Už jsem se začínala bát, že se o nás Berta dozví. Už jsi dneska zase nebyla u dojení a ona už mi to s tou tvou nemocí nezbaští.,Tři dny už je nemocná?‘ divila se.,Tak to budeme holt muset poslat pro doktora.‘ A zlomyslně se u toho ušklíbla.“

„Víš přece, jak daleko je to na panství,“ odvětila Klára, rychle si přehodila zástěru přes šaty a na hlavu si uvázala šátek.

„To by byl malér, kdyby Berta na všechno přišla právě teď, když se nám dařilo tvůj stav celé ty měsíce skrývat, Kláro. Ale věř mi, to děcko už se nedalo schovávat ani o den déle. Je to skoro zázrak, že všechno proběhlo tak hladce.“ Hana přinesla z postele polštářek. „Strč si ho pod šaty, tak dělej, aby si Berta nevšimla, že jsi tak najednou zhubla. Už jsem na něj přišila dva pásky.“

„Ty prostě myslíš na všechno, Haničko.“ Klára si s vděkem vzala polštářek a zavázala si ho pod šaty kolem břicha.

„Tak už si pohni, musíme jít do prádelny, dneska nás čeká velké prádlo. Kávu k snídani jsi prošvihla, ale vzala jsem ti aspoň kousek chleba.“ Hana zastrčila Kláře do zástěry patku chleba a táhla ji za sebou z komůrky. Co jen si počne bez Hany, ptala se Klára v duchu, když poslušně cupitala za kamarádkou.

Klára dřela s ostatními ženskými v prádelně spoustu hodin. Jako by ty hromady bílého prádla, které se včera večer musely namočit do obrovských kádí s louhem a teď bylo potřeba je vydrhnout na valše, nebraly konce. Prádlo se vařilo v kotli, pod kterým se topilo dřevem, a pak se tlouklo. Klára vytahovala těžké prádlo dřevěnou míchačkou z vařící vody, dávala je do zinkové vany a tam se muselo vymáchat. Pod káď se muselo neustále přikládat dřevo a ze studny se musela nosit čerstvá voda. Kláře se začala samou únavou a vyčerpáním brzy motat hlava, protože ještě cítila útrapy posledních dní. Avšak namáhavá práce jí dnes přišla vhod, protože dřina mírnila bolest, kterou cítila, když myslela na Tobiáše. Stýskalo se jí po synkovi, kterého si u sebe mohla nechat jen tři dny. V duchu viděla jeho klidnou tvářičku, když ho spícího odkládala na lavičku před panstvím, a myslela na služebnou, která s ním chvíli nato zmizela v útrobách domu. Jak se mu asi daří? Přijme chlapečka baron a jeho žena? Jen co bude mít některé odpoledne volno, půjde se projít na panství a zkusí něco zjistit. Najednou jí na mysli vytanula zneklidňující myšlenka. Nebude ji chtít baron najít? Nebyla chyba, že synkovi nechala ten obrázek s andělíčkem, který jí před rokem dala na rozloučenou matka představená ze sirotčince? Snažila se věnování na druhé straně smazat, jak jen to šlo, ale při troše snahy by se to možná dalo rozluštit. Mohl by ji ten svatý obrázek prozradit? Ne, ať se děje, co se děje, bylo správné, že synkovi obrázek s andělíčkem nechala. Záleželo jí na tom, aby chlapce neodložila beze jména tak, jako se to stalo jí samotné. Jméno jí daly jeptišky v sirotčinci, ale ona si nepřestávala klást otázku, jak by ji asi pojmenovala vlastní máma.

„Kde se v myšlenkách zase touláš, Kláro?“ zaslechla najednou Bertin hlas. Klára se vyděšeně ohlédla přes rameno a spatřila hlavní služebnou, která se na ni tázavě dívala. Klára si vůbec nevšimla, že zapomněla míchat prádlo v kádi, a ihned se znovu pustila do práce. Nesmí na sebe nijak upozorňovat, protože Berta na ni má spadeno už z dřívějška. Klára míchala vší silou dál, i když téměř necítila ruce. Hlavně neupadnout u Berty v nemilost, říkala si, jinak může na volné odpoledne příští neděli rovnou zapomenout.

*** 

Rainer s potěšením sledoval, jak jeho žena Isabell pozoruje každičký pohyb ruky pana doktora, který dítě prohlížel.

„Tak co?“ vyzvídala.

Podle všeho se nemohla dočkat, až uslyší lékařův názor, a když doktor Lindner spokojeně přikývl, visela mu doslova na rtech.

„Klučík je zdravý jako řípa. Nic mu nechybí. Není podvyživený ani podchlazený. Než jste ho našli, neležel u těch dveří dlouho.“

„Jak je asi starý?“ zeptal se Rainer.

„Myslím, že se narodil před třemi až čtyřmi dny.“ Rainer přemýšlel. Tři nebo čtyři dny, takže je mu přibližně tolik jako jeho synkovi.

„Matka se nejspíš nestihla připravit na porod,“ usuzoval doktor. „Neobstarala dítěti žádné oblečení, jinak by nebylo omotané jen do deky. Nejspíš si ho ani nechtěla nechat.“

„Kdo by opustil vlastní dítě?“ zeptala se Isabell pobouřeně.

„Ten, kdo se o ně nedokáže postarat,“ usoudil lékař.

„Takové věci se stávají bohužel často. Mladá, svobodná žena, která nechce přijít o dobrou pověst kvůli životní chybě, nebo matka, která už tak nedokáže uživit hromadu dětí. V každém případě je nutné nahlásit incident na policii. Otázkou zůstává, zda se podaří matku nalézt; pátrání zpravidla k ničemu nevede. Ten chlapec u sebe kromě deky nic jiného neměl?“

Rainer přitakal. Zastrčil ruku do kapsy od kalhoty a nahmatal svatý obrázek, ale rozhodl se, že o tom pomlčí.

„Pak bude nejspíše těžké matku najít,“ usoudil lékař.

„A má smysl po ní vůbec pátrat?“ zeptal se Rainer.

„Vždyť se o své dítě očividně nemůže postarat.“

„Opuštěním vlastního dítěte se vystavila trestnímu stíhání,“ vysvětloval lékař. „Za tento čin by měla být trestně zodpovědná.“

„Ale vždyť je to teď úplně jedno,“ vložila se do rozpravy Isabell netrpělivě. „Nikomu nepomůže, když tu ženu odsoudí. Nyní jde jen a pouze o toho chlapce. Už ho nikomu nedáme, nebo snad ano? Vezmeme si ho místo našeho děťátka, co ty na to, Rainere?“

Rainer pohlédl na svou ženu. Tak moc se oproti předchozím dnům změnila. Jakmile se o nalezeném dítěti dozvěděla, už posílala sluhy a služebné, aby znovu snesli z půdy vozíček a kolébku, připravili uklizené oblečky a připravili pokoj pro kojnou a chůvu. V domě zavládlo vzrušení a jejich dům se v posledních hodinách proměnil v hotový blázinec. Fritz ho pořezal při holení, Alma spálila dezerty a Else spadla na schodech do sklepa bedna s lahvemi vína. Na ničem z toho však nezáleželo. Rainer se na svou ženu usmál. Nemohl uvěřit vlastnímu štěstí. Isabell podle všeho nevadilo, že neznají původ děťátka. Jako by najednou dočista zapomněla na manýry, které díky vlastnímu hraběcímu původu dávala v poslední době okázale najevo. Rainer doufal, že když dítě případně adoptují, vrátí se jim do vztahu vzájemná vřelost.

„Jistě, Isabell, podáme žádost o adopci.“

„Které bude jistě vyhověno,“ dodal doktor Lindner a zastrčil stetoskop do lékařské brašny.

Dítě na stole začalo plakat a lékař ho opět zabalil do deky.

„Maličký má hlad. Měli bychom ho teď předat kojné a chůvě.“

Rainer přikývl a zmáčkl zvonek. Za chvíli se na prahu objevily obě ženy a sluha Oskar. Kojná a chůva vyšly s plačícím kojencem z místnosti, za nimi odkráčela rozrušená Isabell, která je vedla do dětského pokojíčku.

„Oskare, vyřiď kočímu, že má odvézt pana doktora Lindnera zpět do vesnice,“ přikázal Rainer sloužícímu. Ten úslužně odběhl.

Lékař vytáhl z brašny list papíru a pero, poznačil na něj pár informací a podal papír Rainerovi.

„Tohle je potvrzení o zdravotním stavu dítěte a o přibližném datu narození,“ vysvětloval, když si balil brašnu.

„Zítra zajedu do Würzburgu. Tam případ nahlásím na policii a podám na úřadě žádost o adopci,“ oznamoval Rainer, když vycházel s lékařem z místnosti a doprovázel ho po schodišti k východu.

„To bude nejlepší řešení pro všechny, pane barone,“ souhlasil doktor Lindner tlumeným hlasem, když stáli na schodišti před domem. „Bohužel vám nemohu dávat naději na to, že budete mít jednou vlastní děti. Vaše žena třemi předčasnými porody velmi utrpěla.“

Rainer zvážněl a přikývl.

„Vidím to stejně.“ Zamyšleně si hladil bradu. „Ten chlapec by mohl být požehnáním pro všechny.“

Doktor mu potřásl rukou, sešel po schodech a nasedl do kočáru, který na něj už čekal. Kočár vyrazil po příjezdové cestě ke kované bráně a odbočil na cestu vedoucí do obce.

Chlapec tady neležel dlouho, uvažoval Rainer, když se díval za ujíždějícím kočárem. Matka ho tedy odložila před dveře za svítání, aby ho na panství brzy našli, i když tím riskovala, že ji u toho někdo uvidí. Takže blaho vlastního děťátka pro ni bylo víc než vlastní riziko. To svědčilo v její prospěch. Musela to tedy udělat proto, že neviděla jiné východisko. Kde teď asi je?

Ze zamyšlení ho vytrhl pláč z dětského pokoje v horním patře. Co když se chlapci po mámě stýská? Zaslechl ženské hlasy, které na dítě konejšivě promlouvaly, a pláč ustal. Rainer vešel do domu a poprvé po několika dnech se usmíval.

*** 

Když si Klára s Hanou udělaly krátkou přestávku ve stínu stromu, dlouhé prádelní šňůry s prádlem už se třepotaly ve větru. Kláře kručelo v břiše, protože celé dopoledne nepozřela ani sousto. Vytáhla si z kapsy kousek chleba.

„Jen doufám, že to počasí vydrží.“ Hana pohlédla skepticky na oblohu, na které se kupilo několik mraků.

„Jinak budeme muset všechno prádlo vynosit na půdu a pověsit ho tam.“

„Jenom to ne. Už teď jsem k smrti unavená,“ utrousila Klára a ukousla si chleba. „A už na nás čeká další várka. Není nic horšího než dny, kdy je velké prádlo.“

„Naštěstí jsou jen jednou za čtyři týdny,“ podotkla Hana a žvýkala utržené stéblo trávy. Rozhlížela se na všechny strany, protože se chtěla ujistit, že kolem není nikdo, kdo by je tajně poslouchal, a pak se zeptala: „Jak to dnes ráno šlo?“

Klára se zamračila. Vzpomínky bolely.

„Bylo pro mě strašně těžké nechat Tobiáše na panství, Hano. Jen si představ, že před domem ležel jen pár minut, než ho našli. Kdybych jen věděla, jestli si ho pan baron nechá.“

„Určitě si ho nechá, Klárko. Náš sedlák Prechtl si ho velmi váží. Pronajal si přece jeho pole a vždycky říká, že pan Benhaim má srdce na pravém místě.“

„Haničko, prosím tě, vyprávěj mi o něm a o jeho ženě. Ráda bych se dozvěděla víc o lidech, u nichž je teď můj Tobiášek.“

„Čím bych tak začala?“ uvažovala Hana. „Raineru Benhaimovi je asi pětadvacet a má mladšího bratra. Jsou to budoucí dědicové panství Benhaim a majitelé okolních polí a lesů. Rainer Benhaim bydlí se svou ženou a svým otcem, starým panem baronem, na panství, zatímco jeho bratr Albert studuje ve Würzburgu. Baron se před čtyřmi lety oženil s hraběnkou Isabell von Weysenbrunn, která pochází z hraběcí rodiny. Klárko, to byla svatba snů, to mi věř. Celá vesnice byla na nohou, jen aby zahlédla jejich kočár, když jeli do kostela. Byl to nádherný pár. Panu baronovi to v tmavém obleku náramně slušelo a překrásná paní komtesa měla šaty jako z pohádky. Viděla jsi vůbec ty dva od té doby, co tady pracuješ?“

Klára vzpomínala, kolikrát v uplynulých měsících přešlapovala před branami panství pod tím kaštanem. Někdy zahlédla elegantní ženu s hezky upravenými světlými vlasy, občas vedle ní kráčel mladý muž, který vypadal přátelsky. Klára přikývla a začala na zemi kreslit klacíkem čáry. „Ano, viděla jsem je a věřím, že to budou skvělí rodiče pro mého Tobiáška,“ odpověděla a dál čmárala klacíkem.

„Rok po svatbě přišla první osudová rána. Jejich miminko přišlo na svět předčasně,“ pokračovala Hana.

„Pak umřelo druhé. A teď ztratili třetího syna. Věř mi, Kláro, oni Tobiáše nikomu nedají.“

Klára se na kamarádku podívala. „I když jsem od prvopočátku věděla, že si miminko nebudu moct nechat, bylo opravdu hrozně těžké se ho vzdát.“ Otřela si hřbetem ruky oči. Hana se k ní naklonila a konejšivě ji hladila po ruce.

„Vím, jak se cítíš. Ale buď ráda, že se nám podařilo celou věc tak dlouho tajit. Kdyby si někdo všiml, že čekáš dítě, nejspíš by tě ze statku vyhnali.“

„Máš pravdu, Haničko. Věřím, že nás hlídal anděl strážný.“

Hana vzdychla a mávla rukou. „Ty a ti tvoji andělé. Na takové věci já nevěřím.“

„Oni ale vážně existují. Sestra Jacintha vždycky říkala, že…“

„Dobrotivé nebe, už zase na mě jdeš s tou jeptiškou ze sirotčince,“ zabručela Hana. „Sestra Jacintha sem, sestra Jacintha tam. Pak se tě ale ptám, kde vězel ten tvůj anděl strážný ten večer po posvícení loni v červenci? Ochránil tě snad před tím chlapem, který se na tebe vrhl?“

Klára cítila, jak se jí sevřelo srdce. „Už je to pryč, Hano, nepřipomínej mi to. Když půjde všechno, jak má, Tobiáš bude mít nový domov. Sestra Jacintha vždycky říkala, že se musíme dívat dopředu.“

„Tak, jde se do práce. Ještě hodinku a pak bude oběd.“

„Chválabohu,“ utrousila Klára. „Už teď umírám hlady.“

*** 

Když se Rainer posadil na lavičku před domem a zapálil si doutník, slunce už se chýlilo k západu. S úsměvem vyfoukl kouř. To byl ale den. Pohledem bloudil po nádvoří a měl pocit, že vidí najednou všechno jinak. Nerozkvetly ty narcisy a tulipány v kamenných květináčích před schodištěm už včera? A dováděli snad někdy ti dva otcovi lovečtí psi tak rozverně po louce? A odkdy vlastně mají tu kočku, která se právě na okenní římse vedle dveří vyhřívá na zapadajícím slunci? Jako by se s příchodem dítěte celý dům změnil. Jako by se všichni sloužící, kočí a štolbové, které dnes potkal, usmívali. Alma vynadala každému, kdo se odvážil dělat rámus, když děťátko spalo, a Isabell se od chůvy nehnula ani na krok a přenášela chlapečka z místnosti do místnosti. Ano, snad by mohl opravdu doufat, že se do jejich domu vrátilo štěstí.

Rainer potáhl z doutníku. Proč si matka toho maličkého vybrala právě jejich panství? Věděla o tom, že jim umřelo miminko? V tom případě bydlí nejspíš někde poblíž. Znovu si vzpomněl na svatý obrázek s andělem a vytáhl ho z kapsy. Šlo o černobílou reprodukci slavného obrazu, který viděl v jedné z knih o umění ve své knihovně. Nešlo o Tiziana? Anděl v nadživotní velikosti ve splývavém rouchu, jenž drží za ruku malého chlapce a ukazuje mu cestu. Rainer obrázek otočil a všiml si věnování, napsaného na zadní straně inkoustem, i když bylo dost rozmazané. Podařilo se mu rozluštit datum únor 1913 a slova na památku a sestra. Jméno bylo nečitelné, ale za ním byla napsána písmena OSF. Tuhle zkratku znal. Matka představená františkánského kláštera ve Würzburgu mu každý rok vystavovala potvrzení o příspěvku pro její sirotčinec a za jejím jménem stála vždy tato tři písmena. Znamenala Ordo Sancti Francisci, tedy františkánský řád.

Že by matka dítěte vyrůstala v sirotčinci, nebo navštěvovala krejčovskou školu v klášteře? Možná by měl zajít za matkou představenou, když už bude zítra tak jako tak ve Würzburgu, a přeptat se jí na to. Ale chce vůbec, aby se našla matka dítěte? Už po pár hodinách věděl, že nikdo v jeho domě by nechtěl dítě vrátit. A už vůbec netoužil po tom, aby byla matka trestně stíhána, protože si byl jistý, že nemohla jinak. Proč ho tedy trápila odpověď na otázku, kdo je chlapcova matka? Zamyšleně bloudil pohledem po nádvoří, když tu se otevřely vchodové dveře a z domu vyšel jeho otec. Posadil se vedle něj na lavičku, vytáhl si z kapsy od kabátu dýmku a balíček tabáku a začal si ji pěchovat.

„Jak chcete tomu chlapci říkat?“ zeptal se.

Rainer se na otce podíval. I když už oslavil pětapadesátku a měl šedivou hlavu, byl to stále statný muž. Životní útrapy se mu však podepsaly na tváři. Nikdy se opravdu nevyrovnal s brzkou ztrátou své manželky Emilie. Odešla navždy, když byli Rainer a jeho bratr ještě malí.

„Takže ty si taky myslíš, že bychom si toho chlapce měli nechat místo našeho maličkého?“

„Samozřejmě. Stejně jsem si s tebou chtěl po tom nedávném neštěstí promluvit o adopci,“ odpověděl otec a vytáhl si zapalovač. „Jen se podívej na Isabell,“ pokračoval a zapálil si dýmku. „Doslova celá rozkvetla.“

„Máš pravdu, otče. Mluvíš mi z duše. Pořád nemůžu uvěřit tomu, že je to všechno pravda a že s námi od nynějška bude děťátko.“

„A pro ně budeme potřebovat jméno.“

„Jméno…“ uvažoval Rainer. Vybavil si jména, která už měl vybraná pro své syny a která teď stála vyrytá na rodinné hrobce.

Otec jako by uhádl jeho myšlenky.

„Nedívej se zpět. Udělej to jako Isabell. Ta už si z knihovny vytáhla rodinnou kroniku a pustila se do vyhledávání všech mužských křestních jmen našich předků. K jejím favoritům patří Heribert, Rudolf a Clemens. Co si o tom myslíš?“

Rainer vyhrkl: „Může si mu dát tolik jmen, kolik se jí zlíbí, ale říkat bychom mu měli Tobiáš.“

„Tobiáš?“ Johanna to překvapilo. „Žádný z našich předků se tak nejmenuje.“

„Já vím. Mám ale pocit, že by se tak měl jmenovat.“

„Ať je tedy po tvém,“ přitakal Johann a s chutí si potáhl z dýmky.

*** 

Klára se probudila úplně zpocená. Bolelo ji celé tělo, tlačila ji prsa, z nichž už žádné dítě nepilo, a měla zase noční můru. V komůrce byla tma, z postele u protější zdi bylo slyšet jen Hanino klidné oddychování. Klára se posadila na posteli a podívala se z okna. Podle měsíce na tmavém nebi poznala, že musí být kolem půlnoci. Vybavila si na onu noc před několika dny, kdy ve tmě a v obrovských bolestech běžela společně s Hanou přes dvůr do stodoly, kde měla v tom nejzazším koutě přivést na svět dítě. Hana rozprostřela na svazek slámy deku a Klára kousala do klacku, aby nekřičela nahlas. Měla pocit, že v tu noc umře, poslední slovo však neměla nakonec smrt, ale nový život, který se v časných ranních hodinách ohlásil tichoučkým zakňouráním.

Co by si bez Hany počala? To ona jí nožem přeřízla pupeční šňůru, podvázala ji a položila jí děťátko do náruče, to ona ukryla placentu a zakrvácenou deku pod kameny a následující noc obojí zakopala v lese. Bez Hany by se na všechno přišlo.

Klára si zase lehla a cítila, jak jí po tváři stékají slzy. Celé to tajnůstkaření těch několika posledních měsíců jí bylo proti srsti, ale copak se mohla někomu svěřit? Kdo by jí uvěřil, že toho muže, který ji onoho letního večera o posvícení přepadl na cestě domů a znásilnil ji, vůbec neznala? Copak by se Berta, která se k ní nikdy nechovala laskavě, nepostarala o to, aby ji propustili? Její poslední nadějí byly jeptišky ze sirotčince, na které by se obrátila, kdyby došlo k nejhoršímu a musela by opustit statek. Ale byla ráda, že toho byla ušetřena, protože by nechtěla znovu zažít ostudu.

Vzpomněla si na Tobiáška. Tolik jí chyběl. Měla ho u sebe tři dny, tady, v téhle komůrce v ústraní, aniž by si jí kdokoli všiml, a on už tu teď není. Její lůžko bylo bez maličkého, teplého tělíčka tak prázdné. Kláře se po tváři opět koulely slzy. Má se její synáček dobře?

*** 

Rainer se podíval na hodiny na krbové římse v salonu. Bude půlnoc, uvědomil si v duchu, zasunul záložku do básnické sbírky a zaklapl ji. Po dlouhé době měl zase chuť si přečíst svou oblíbenou knihu, básně Rainera Marii Rilkeho, které vyjadřovaly jeho dnešní pocity. Také on měl dojem, že se v jeho životě chystá něco nového. Bolestná ztráta dětí zanechala i na jeho manželství šrámy a možná, že nalezené děťátko znamená nový začátek pro něj a pro Isabell, která mu v poslední době čím dál častěji vyčítala, že je po jeho boku nespokojená. Jestlipak se jí přestane stýskat po hraběcím životě, kterého se kvůli němu vzdala, když budou brzy skutečná rodina? Odložil knihu na stoleček vedle křesla, vstal, zhasnul lampu, vyšel z pracovny a vystoupal po schodech k ložnicím. Než vstoupil do Isabelliných komnat, vklouzl potichoučku do dětského pokoje, který zůstal pootevřený, aby chůva ve vedlejší místnosti slyšela děťátko. Přistoupil ke kolébce a dlouho si prohlížel chlapečka, který spokojeně spinkal ve svitu měsíce. Ten maličký netuší, že se mu ode dneška úplně změní život, pomyslel si. Nezáleží na tom, kde se narodil a kde strávil první dny života, na to místo už se nikdy nevrátí. Jeho domovem je teď panství Benhaim. Jak se asi daří matce, která se s ním musela rozloučit? Isabell se dnes několikrát pohrdavě vyjádřila o té „bezohledné osobě“, která své dítě opustila, ale on s jejím úsudkem nesouhlasil. Ta žena je teď někde poblíž a určitě si klade otázku, jak se chlapečkovi daří. Zamyšleně zabloudil pohledem k oknu. Jestli bydlí někde poblíž, určitě se dozví, že její dítě zůstane na panství. Uklidní ji to? Rainer pohladil chlapečka něžně po hlavičce. „Říkala ti Tobiáši? Pak to tak zůstane. U nás ti bude dobře,“ zašeptal Rainer, otočil se a vyšel z místnosti.

*** 

Rainer kráčel po würzburském náměstí s radnicí a vrhl pohled na umělecky provedenou kašnu se sochou Frankonie na podstavci, která svou výškou vévodila celému náměstí. Kašna odjakživa přitahovala lidi, kteří si v ní napouštěli vodu do nádob z jednoho ze čtyř chrličů ve tvaru delfína, vysedávali na dřevěných lavičkách a vystavovali tvář slunci, nebo obdivovali mistrovské sochy z pískovce. Také Rainer tady sedával rád, když zavítal pracovně do Würzburgu, jenže dnes na to nemá čas, dnes musí na radnici a odtud na matriku. Právě se vrátil od policie, kam šel nahlásit nalezené dítě a kde požádal, aby matku nezačali trestně stíhat.

„Bohužel v této věci musíme konat,“ namítl jeden ze službu konajících policistů. „Co mělo dítě u sebe?“

„Jen lněnou deku,“ odpověděl Rainer. „Takovou, jakých najdete v každé domácnosti tucty. Ta vám v pátrání rozhodně nepomůže. Co se mě týče, nepotřebuji, aby se matka toho dítěte našla.“

Nyní tedy mířil k radnici, jejíž věžní hodiny ukazovaly téměř poledne. Musí si pospíšit, aby tam ještě zastihl nějakého úředníka. Rainer vyběhl po kamenných schodech do západního křídla radnice a zaklepal na zdobené dřevěné dveře. Když se ozvalo dále, vešel a ocitl se tváří v tvář úředníkovi, sedícímu za obrovským psacím stolem. Úředník ho vyzval, aby se posadil. Rainer předložil nejprve úmrtní list svého nedávno zesnulého syna, jehož údaje úředník zaznamenal do matričního formuláře. Pak Rainer vytáhl z kapsy zprávu o nalezenci od doktora Lindnera, krátce úředníkovi vysvětlil okolnosti případu a podal žádost o adopci. I pro tento případ vytáhl úředník formulář z přihrádky a pečlivě ho vyplnil.

„Jak dlouho potrvá, než dostanu rozhodnutí o žádosti?“ vyzvídal Rainer. „Víte, chtěli bychom dítě nechat co nejdříve pokřtít.“

„Nalezenec, po kterém se nikdo neshání – to nebude trvat dlouho. Vaše žádost poputuje k soudci, ten ji záhy podepíše.“

Rainerovi nepřipadalo, že by úředníkova slova znamenala, že by se celá záležitost skutečně mohla vyřídit tak rychle, jak tvrdí. Proto se rozhodl, že tomu trochu pomůže.

„Manželka by byla štěstím bez sebe, kdybychom mohli uspořádat křtiny už tenhle měsíc. Byl bych vám proto neskonale vděčný, kdybyste mi rozhodnutí doručil po poslíčkovi co nejdříve. Samozřejmě že náklady na doručení ponesu já.“

S těmito slovy vytáhl z kapsy obleku peněženku a položil na stůl několik bankovek, podstatně víc, než bylo na doručení potřeba. „To je pro poslíčka,“ zdůraznil znovu, aby si úředník přišel na své a nebyl podezírán z braní úplatků.

„Samozřejmě, pane barone,“ odvětil úředník okamžitě a natáhl se pro bankovky. „Já se o celou záležitost osobně postarám.“

„Spoléhám na vás,“ poznamenal Rainer, vstal a podal úředníkovi ruku. „Pokud sem opět zamířím s nějakou žádostí, obrátím se rovnou na vás.“

„Bude mi potěšením, pane barone.“

Rainer vyšel z místnosti s přesvědčením, že nejpozději do čtyř týdnů bude mít v ruce doklad o osvojení dítěte.

S úlevným pocitem vyšel na radniční nádvoří a zaslechl, že věžní hodiny právě odbíjejí poledne. Bude muset návštěvu františkánského kláštera odložit na odpoledne, poněvadž v klášteře se určitě přesně ve dvanáct podává oběd. Rainer minul kašnu a vstoupil do hostince U Jelena, kde se často stavoval na jídlo. Útulně zařízená jizba s tmavým nábytkem, látkovými tapetami a dřevěným obložením na stěnách byla způli obsazená. Rainer se posadil k volnému stolu u okna a u milé obsluhy si objednal nabídku dne a sklenici piva. Zatímco čekal na jídlo, pozoroval hemžení u kašny a přemýšlel. Cítil, jak s ním emocionální eskapády posledních dní zamávaly. Jen nerad si připomínal tu hrůzu, která ho zachvátila, když se Isabell před několika dny po snídani zničehonic začala svíjet bolestí. Kočí vyrazil ze dvora tak rychle, jako by ho čerti brali, a přivezl doktora Lindnera. Veškerá lékařská pomoc však byla marná. Zhroutil se jim svět. Už potřetí. A pak přišel včerejšek. Do konce života nejspíš nezapomene na onu chvíli, kdy spatřil dítě v kuchařčině náručí. Pak mu přinesli pivo a krátce nato pečínku a Rainerovi poprvé po několika měsících opravdu chutnalo. Po jídle si objednal ještě šálek kávy a nechal si přinést noviny. V místní rubrice se dočetl, že klinika Červeného kříže se dvěma operačními sály a více než padesáti lůžky, která byla před několika lety nově otevřena a jejíž vybavení spolufinancoval společně se svým otcem, hlásí téměř plný stav. Napadlo ho, že z toho má určitě velkou radost jeho přítel doktor Hagemaier, vedoucí lékař na klinice. Dále se dozvěděl, že se v Berlíně konala demonstrace proti pruskému trojtřídnímu volebnímu právu a že se na Balkáně vyostřuje boj hlavních evropských mocností o nadvládu. Rainer si všechny tyhle zprávy přečetl, ale žádná z nich ho dnes nedokázala skutečně zaujmout. Noviny opět složil, zaplatil u baru útratu, rozloučil se a vyšel z hostince. Táhlo ho to sice domů, ale zneklidňovala ho otázka, kdo je matka toho nalezence. Musí za každou cenu zabránit tomu, aby tu nešťastnici odsoudili za něco, co je podle všeho jeho životním štěstím. A proto se musí pokusit zjistit, kdo je ta žena. Jen tak ji bude moci ochránit a osvojit si dítě bez potíží. A když už je ve Würzburgu, musí taky navštívit klášter, protože je to jediný záchytný bod v jeho pátrání. Samozřejmě nemohl do kláštera jen tak vpadnout, přece jenom neměl zájem o to, aby majitelka svatého obrázku upadla v nelibost. Vymyslel si strategii, jak se na tu ženu co nejméně nápadně zeptat.

Zamířil na cestu vedoucí k řece Mohan a za Mlýnskou bránou odbočil k promenádě, která se táhla podél řeky. Míjely ho koňské povozy naložené dřevem, které mířily na dřevařský trh v přístavišti, a viděl lodě a bárky, plující po řece s nejrůznějším nákladem. Rainer došel na Ochsenplatz a odbočil z promenády na centrum. Po několika minutách stál před budovou františkánského kláštera. Na domovní fasádě stálo neobratným písmem Domov svaté Alžběty. Rainer zaklepal na dveře klepadlem.

Otevřela mu novicka v šedém řeholním hábitu a bílé plachetce a zavedla ho do malé místnosti pro návštěvy.

„Buďte tak laskav a chvíli tady počkejte, musím vás ohlásit,“ vysvětlila mu jeptiška a chvátala pryč. Rainer vykoukl z okna na vnitřní nádvoří, kde poskakoval hlasitý houf dětí. Byli to sirotci. Rainer si kladl otázku, jestli tady vyrůstala matka jeho dítěte a jestli ji třeba při svých každoročních návštěvách z tohohle okna nezahlédl. I nalezené dítě by teď bylo v sirotčinci, kdyby ho ta žena nepoložila na práh před jeho panství, ale třeba na schody kostela ve vesnici. Malá rozhodnutí mívají často velký dopad na život.

„Matka představená vás očekává v pracovně,“ vytrhla ho ze zamyšlení novicka.

Otočil se k ní. „Mockrát vám děkuji.“

Rainer objevil v maličké pracovně za stolem postarší jeptišku, která vedla würzburský klášter dlouhá léta. Přivítala ho s přátelským výrazem ve tváři. Místnůstka s bílou omítkou byla zařízena velice prostě: psací stůl, u okna dvě dřevěné židle, kulatý stolek a dřevěná komoda s bílým lakem, na níž stála soška Panny Marie. Nad ní visel kříž.

„Pane barone Benhaime,“ přivítala ho matka představená srdečně a nabídla mu židli u stolku. „To je mi ale překvapení.“

„Potěšení je na mé straně,“ odvětil Rainer, potřásl jí rukou a posadil se naproti ní. „Vím, že přicházím bez ohlášení.“

„Ale to přece nevadí. Vy jste tady vždy vítán. Doufám, že přicházíte v příjemné záležitosti.“

„Důvod mé návštěvy je velice příjemný, matko představená,“ začal Rainer. „Brzy budeme mít doma křtiny. Jako poděkování za dítě, které vstoupilo do našeho života, bychom s manželkou vašemu sirotčinci rádi přispěli další finanční částkou.“ Nezmínil se o tom, že dítě, které jim vstoupilo do života, nechala matka na prahu jejich domu. Otevřel aktovku a vytáhl z ní obálku. Podal ji jeptišce přes stůl. Překvapený úsměv na tváři matky představené ho potěšil.

„Nejprve přijměte co nejsrdečnější blahopřání k této nádherné události, pane barone. Váš dar bude ve prospěch našich sirotků.“

„Vím, jak důležitou práci odvádíte v sirotčinci i při vzdělávání dívek.“

„Ale pane barone,“ namítla matka představená s úsměvem, „mluvíte teď jako náš biskup, když má projev na každoročním vánočním večírku. Raději mi prozraďte, jak se daří vaší ženě a vašemu otci.“

Rainer začal matce představené líčit poslední měsíce na panství. Nezapomínal však na vlastní důvod své návštěvy, a tak hledal vhodný okamžik, kdy bude moci své otázky co možná nejméně nápadně vplést do rozhovoru.

„Jak se daří panu Moserovi?“ vyptávala se matka představená na obecního faráře. „Vždy mi dá ochotně vědět, když se dozví o nějakém volném místě v okolí, kam bych mohla umístit své dívky.“

„Pan farář Moser se má dobře. Bude křtít naše dítě. To mi připomíná, že naše kuchařka našla na našem statku něco, v čem byl tenhle obrázek.“ Vytáhl z aktovky reprodukci s andělem. „Věnování na zadní straně už se nedá přečíst, ale podle písmen OSF jsem usoudil, že by obrázek mohl pocházet z vašeho kláštera. Možná od některé z vašich žákyň.“

Matka představená se předklonila, vzala si obrázek a pozorně si ho prohlížela.

„Ale jistě, ten je od nás,“ přitakala. „Našim děvčatům dáváme na rozloučenou pokaždé knihu Žalmů a tenhle svatý obrázek přikládáme jako záložku. Je na něm můj podpis, i když už není čitelný. Je u něj také datum únor 1913. Dovolte, abych se podívala, kdo od nás tehdy odcházel.“ Rainer napjatě sledoval, jak jeptiška vytahuje z přihrádky psacího stolu tlustou knihu. Otevřela ji a listovala v ní, dokud se nezastavila na jedné straně.

*** 

*** 

*** 

*** 

*** 