Michael Weber 

Krásný satyr 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Michael Weber, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1675-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-1676-4 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Román je čistě fiktivním příběhem, který je bohatým životem Harryho Jelínka pouze inspirován. 

Úvod 

Řím, září 2022 

Jmenuji se… co záleží na jménech. Činy poměřují lidskou hodnotu. Jsem badatel ve starých archivech, historik, objevitel dávno zapomenutých osudů… Jsem všechno a jsem Nikdo. Pamatuj, že jsme prach a v prach se obrátíme. Svítilnou mým nohám je tvé slovo, tvé věčné Slovo, na počátku všeho bylo Slovo – a světlem na mé stezce.

Již potřetí jsem se vrátil do města lásky a antiky, nádherného Říma. Pulsující zářivá metropole mě pohltila, jako vlny příboje se vzdouvala, oživlá jako úl před bouří, laskající mou duši, zamilovaná jako žena. Ona krásná, něžná, chápající žena. Bože můj, jak já ji miloval. Dotýkat se jejích staletí a mazlit se s ní, když stále je mladá. Stárnu jen já, ona už nikoliv. Říme, pověz – jak malý v tvých útrobách jsem?

Dostal jsem od církevních institucí svolení ke studiu v nejtajnějších vatikánských archivech. Zkoumali můj diplom, doporučení vědeckého ústavu, účel bádání, zájem o křesťanství. Prošel jsem pečlivým výběrovým řízením a ocitl se v čítárně, kde jsem si od archivářů mohl vyžádat konkrétní dokumenty. Až později se mě jako zasvěceného ujal sám prefekt Vatikánských apoštolských archivů, když viděli, že čtu bez problémů latinské, řecké i hebrejské texty v originálu a znám spojitosti. Nyní jsem směl vstoupit do lůna tajného archivu. Jako nenasytný červ, jenž hlodá v prachu minulosti, jsem bloudil bludištěm staletí, vrýval se do zažloutlých pergamenů a toužil znát pravdu. Jakou? Každý zná jen tu svou a podle sebe si ji tepe. Středověký kronikář a písař je jen hlásnou troubou svého pána a živitele. Pravda? Tisíc lží a sotva pravda.

Osud a duše, jež mi nepatřila, svíraly mě i v ty sladké dny bádání a objevů. V úzkosti. Doma jsem zanechal ženu, jež právě přišla o jediného syna. Mého syna. Pak nastala má věčná temnota a já musel alespoň na chvíli uniknout z toho předpeklí. Odcestoval jsem pracovně do Itálie, zabředl do badatelské práce a neviděl noc. Denně jsme si s mou milovanou volali a utěšovali se slovy.

Neočekávané se stalo skutečností. Nebyl to výbušný vědecký objev v latinských textech. Můj průvodce po církevních lejstrech Pietro mi do jedné z luxusních římských kavárniček na Via Veneto toho zářijového večera přivedl postarší, asi sedmdesátiletou sebevědomou ženu jménem Alessandra. Musela být kdysi božsky nádherná, její zralá tvář s výraznými vráskami i po letech nesla stopy bývalé krásy, postavu měla doposud štíhlou, lehce se předkláněla. Pěkně a draze oblečená žena s mnoha šperky. Bella signora anziana. Krásná stará dáma.

„Sono lieto di conoscerla. Ráda vás poznávám,“ zašvitořila.

Když se přesvědčila, že jsem opravdu z Čech, s úsměvem se rozhovořila o své dávné lásce.

„Slyšel jste někdy jméno Harry Jelínek, přesněji Josef Jelínek, řečený Harry?“

Zalovil jsem v paměti a přisvědčil.

„Byla jsem jeho ženou, jeho třetí ženou,“ pousmála se.

Jméno tohoto muže, ačkoliv už mělo dávno kvůli jeho kouskům na hraně a za hranou zákona zapadnout v prach zapomnění, stále žilo. Spisovatelé i badatelé je na stránkách knih zas a znovu vraceli z nedávné historie zapomnění do života. Pokud vím, byl to největší český prvorepublikový podvodník, hochštapler, automobilový závodník, brilantní lump, hanebný udavač, velký milovník žen, obchodník s kradenými starožitnostmi, znalec obrazů i umění, který se kdy v naší malé zemi ve 20. století narodil. Lidumil, malíř, veselý a vtipný chlap. Nejen to. Muž s odvrácenou tváří. Obchodník, jenž „prodal“ Karlštejn, a kdyby chtěl, dokázal by zpeněžit i Eiffelovku, Louvre nebo i obraz Mony Lisy! Kolaborant, udavač, drzý protektorátní štváč. A nikdo ho nikdy nakonec nedopadl. Zmizel po válce jako pára nad hrncem, toulal se někde v Německu a pak i v Itálii a dobře a bohatě si žil. Nic mu nebylo svaté, neexistovalo nic, co by nedokázal nebo neprodal.

„Mám jedno velké přání. Můj drahý Harry mi zanechal tajně psaný rukopis. Ano, tajně. Ani přede mnou z něj nechtěl číst, zdráhal se,“ řekla tajuplně.

Díval jsem se jí zpříma do očí a čekal.

„Dříve jsme spolu žili na severu Itálie. Měl tam v jednom malém městečku, spíše vesnici, svůj milovaný ateliér. Až do noci maloval svá zázračná veledíla. Po jeho smrti jsem se přestěhovala do Říma. Nestěžuji si. Zanechal mi pěkné jmění. Jeho obrazy… Stále je co prodávat,“ zatvářila se spokojeně.

„A s čím bych vám tedy mohl pomoci?“ dotázal jsem se.

„Chtěla bych někomu spolehlivému darovat jeho paměti. Jste historik, důvěryhodný muž, jak jsem slyšela – a jste z jeho vlasti… Měl by radost. Ale něco bych si přála,“ zdůraznila.

„A to?“

„Neumím český jazyk, jeho rodnou řeč, a neovládám ani němčinu. Psal česky, abych tomu nerozuměla, něco doplnil v němčině. Nechci, abyste vše překládal, ale jen to, kde píše o mně… Jen o mně, prosím. A také, zda tam nejsou nějaké lži o Vatikánu. To by bylo nemilé. Rozumíte mi? A vše bude pak jen vaše. Zaplatím váš čas i mlčení,“ povzbuzovala mě.

Číst paměti tohoto muže pro mě bylo jistě zajímavé a lákavé, přesto jsem to chtěl odmítnout. Neměl jsem času nazbyt.

„Tuto snadnou službu vám může poskytnout kterýkoliv překladatel,“ ohradil jsem se.

„Byli bychom neradi, kdyby se paměti dostaly do nepovolaných rukou. Pan Jelínek se pohyboval svého času i kolem významných vatikánských církevních hodnostářů a věděl mnoho tajemství, která nepatří do rukou neznalých překladatelů,“ vložil se do našeho rozhovoru Pietro.

Pochopil jsem. Pan Harry jistě byl z podstaty své osobnosti indiskrétní a podle toho, co mi o něm bylo známo, rád se vytahoval a fantazíroval. Nejednou si vymýšlel. Obavy z vyšších církevních kruhů tedy mohly být oprávněné. Mě brali jako prověřeného člověka.

„Někdo ziskuchtivý by texty předal bulvárním plátkům. Asi tušíte, jak by si novináři na vatikánských pikantnostech smlsli. A ctihodní páni kardinálové vědí, že pan Harry si servítky nikdy nebral. Věděl dost. Ani po letech není zájem, aby byli naši lidé špiněni… Prosím, vyhovte paní Alessandře,“ přimluvil se Pietro za starou ženu.

V mysli jsem si propočítal data obou aktérů. Šťastný Harry byl ročník 1905 a ona se podle svého vyprávění narodila kolem roku 1949.

Ukázala mi své fotky z mládí. Byla nádherná. Již v roce 1967 se stala jeho milenkou a 1970 ženou. Uvědomil jsem si, že této pozoruhodné dámě muselo být nyní přes sedmdesát. No, pan Harry měl ve svém zralém věku odvahu (a pěkně nahospodařené jmění), protože tehdy sváděl a svedl takovou pohlednou italskou mladici. Klobouk dolů! Holt peníze a sláva umí kouzla. Mnoho toho dovedl prohnaný a „krásný satyr“ – jak ho toho večera nazvala.

„Jeho duše byla nádherná. Byl neobyčejně laskavý a dobrosrdečný,“ pochválila ho stará žena.

Nemyslím si, že si to o něm všichni mysleli – zejména ti, které podvedl a poté se vypařil…

Druhého dne mě uvítala ve svém domě. Palazzo Alessandra.

Pokud si to mohu dovolit napsat opravdu lidově, doslova mi vypadly oči z důlků, jak jsem byl překvapen. Majestátné sídlo na nejprestižnější adrese Říma, úchvatná vstupní dvorana, ještě prestižnější vstup. Sídlo, které nechal v 17. století postavit mocný kardinál Ludovisi a svými freskami vyzdobil nadaný umělec Guercino.

„Nechala jsem palác přejmenovat na Alessandra, dříve ho nazývali jinak. Zakoupila jsem jej až po Harryho smrti. Za jeho života jsme sem jezdili jako na pronajaté letní sídlo. Takový ten byteček, občas ateliér, když měl můj miláček v Římě vážná jednání. Aby nemusel spát po hotelích…“ zasmála se žena.

No, tak takové letní sídlo bych si ve vší skromnosti nechal líbit. Miliardářská rezidence.

„Mohu si prohlédnout výzdobu a fresky?“

„Jistě. Nespěchejte, mám spoustu času. Vittorio, nech prosím připravit v atriu malé pohoštění pro pana historika,“ představila mi svého současného, asi třicetiletého milence.

Nebyla nijak ostýchavá, naopak. Líčila mi přednosti svého mladého společníka a klid své vlastní „zralé duše“, která už ví, co je to svět.

„V mládí jsem hledala moudrou oporu a nyní ji mohu sama poskytnout. Za vše vděčím jen Harrymu,“ zdůraznila.

„Už jste se dost pokochal? Připravila jsem pro vás výtečné toskánské víno od jednoho z rodinných přátel,“ uvedla mě na zahradu a usadila k vzácnému renesančnímu mramorovému stolu.

Vedle z bělostné kamenné kašny tryskaly gejzíry osvěžující vody, paleta květů, tisíců barev a vůní se pnula a vlnila všude kolem nás. Rajská zahrada.

„Povídejte o své zemi, o Praze. Byla jsem tam… Kolik už je to let?“ zasnila se.

Dlouze jsme si povídali. Ač postarší dáma, byla zábavná a velmi milá. Její duše nezestárla. To nezkrotné mladé děvče měla uloženo hluboko ve svém nitru.

„Pojďme do pracovny. Nechala jsem ji vyplnit všemi knihami, které měl tam na severu. I plátna jsem sem přivezla. Uvidíte.“

V bytelných dřevěných policích byly naskládány stovky, tisíce knih. Vzácné tisky, mapy, ale i obyčejný brak. Těžké italské bichle, německé a anglické romány, vědecká pojednání o malířství, řecké eposy, francouzské galantní příběhy. Goethe, Casanova i Čapek. Několik českých knih. Prohlížel jsem si několik zářivých pláten zobrazujících různá mystická témata.

„Maloval tady. Všude maloval. Kdyby se plátno vešlo na toaletu, čmáral by i tam. Na smrtelné posteli jsem ho odstrkávala od palety, ale on se tomu bránil. Boha měl vzývat, ale on chtěl jen tvořit. Tato dvě mistrovská díla nejsou dokončená,“ zdůraznila.

Podíval jsem se na ni a ona hned doplnila: „Než je prodám, nechám je dokončit. Bez obav. Vittorio je zdatný malíř, už vstřebal Harryho styl do puntíku. Je učenlivý. Dokonce i signaturu zvládá lépe než samotný Harry!“ rozesmála se a já se k ní přidal.

Svět chce být šizen. Ta stará žena měla Harryho mistrovskou školu.

„Můj život je nákladný. Nemám v úmyslu žít jako žebračka. Jeho obrazy jsou v mnoha galeriích. I soukromých. A platí se za ně horentní sumy.“

Pak mi předala manželův rozsáhlý životopis.

„Dost se nad tím nadřel. Přečti si ho, chci hlavně vědět, co tam o mně blouznil. Snad to nebude tak hrozné,“ při rozloučení mě překvapila svou až nezvyklou důvěrností.

Inu, vrána k vráně. Pravou ženu si našel náš milovaný krajan.

„Proč ho vlastně v Čechách nemáte rádi? Vždyť byl tak úžasný!“ rozloučila se.

Varování!

Harry Jelínek, podvodník par excellence, je ve svých pamětech nechutně indiskrétní a ze svého mládí bezostyšně odkrývá své erotické eskapády, jistou povrchnost a cynismus a především bezohlednost. Nemá úctu ani k náboženství, k autoritám, ani k vlastní rodině, k ničemu. Vysmívá se všem a všemu. Editor Jelínkových pamětí se distancuje od jeho kontroverzních názorů na víru, společnost, republiku, Masaryka, na fašismus, nacismus, na židovské spoluobčany a tak dále a nesouhlasí s nimi.

KAPITOLA PRVNÍ 

Ostrov Capri, Itálie, září 1975 

Opovážlivě tvrdím, že svět chce být šizen! Neboť (pokud to ještě nevíte) je šílený. Myslíte si, že nějaký poctivec k penězům a slávě přišel? Já tvrdím, že nikoliv. Celý můj skvostný život je veledílo a důkaz, že vše je zcela jinak. Napálil jsem všechny! Jsem Harry Jelínek.

Myslím si, opovažuji se tvrdit, že mohu radit. Musíte všem říct, že jste bohatý a slavný. Desetkrát, tisíckrát – až tomu uvěří. Prošel a byl jsem vším. Chudým i bohatým, slušným i prostopášným, pravdomluvným i lhářem, dobrodincem i krutým. Vynikajícím studentem, nedostižným milovníkem, nejlepším lékařem, nejryzejším baronem, velkostatkářem, novinářem, nakladatelem, obchodníkem, malířem – geniem! Recesistou. Usměvavým rošťákem. Poučte se ze mě a mě následujte. S mými radami se stanete milovanými, obdivovanými, bohatými. Nevěříte?

Ale k tomu musíte mít také rozum v hlavě, odvahu, kontakty a informace. Vše se přece dá koupit… I peníze. Ano, každý se dá koupit. Já, vy, oni. Cena je různá. Není to sladké prozření, že svět chce být šizen? Pojďme si vyprávět o mých rošťárnách a alotriích. Byl jsem darebák, ničema, ale okouzlující a milovaný.

Ještě připomínám, že jsem ve svých pamětech upravil, pozměnil a zatajil některá jména, jimž nechci vědomě uškodit. Bůh i ďábel tyto hříšníky i nevinné ochraňuj! Mé paměti nejsou distingované, nešetří nikoho ani mne, jsou hříšné a kriminální, jsou kousavé. Je to vzpomínka starce s úsměvem nad hříchy mládí.

* * * 

Začneme tedy od konce.

20. září 1975 jsem na překrásném místě slavil své sedmdesáté narozeniny. Dost už jsem měl nejvyhlášenějších restaurací, hotelů a nejlepších míst světa, kde by se mohla konat má slavnost. Tím již neoslním ani sebe, ani své obdivovatele. Přece jen jsem vyhlášený umělec, uznávaný malíř, mecenáš a filantrop. Velký den si žádal něco speciálního. Rozhodl jsem se pro nádherný ostrov Capri v Neapolském zálivu s krásnými výhledy na teplé letní moře, vášnivou Neapol a léčivou Ischii. Bohatá hostina se pak měla konat na nedaleké hoře v antických ruinách slavné Villy Jovis. Starobylé sídlo nerudného a prostopášného císaře Tiberia pochází z prvního století našeho letopočtu. Jelikož je situováno na vyvýšeném místě a chůze by mohla být namáhavá (nechtěl jsem své movité a postarší hosty vysílit), měl jsem k ruce pro sebe a své přátele několik dobře stavěných nosičů, kteří nás jako za antických dob pohodlně usadili do nosítek a svižně vynesli až na vrchol. Ano, zapotili se, ale zadarmo ten zdravý tělocvik nebyl.

Kdo jiný si tohle dovolí? Uprostřed římské archeologické památky se veselit, pořádat banket, tlachat nesmysly a na krátký čas si ji přivlastnit? Já, Harry, mohu vše, co se mi zlíbí! Úplatní úředníci i italští karabiniéři svolí, když jim to u ucha hlasitě zacinká. Sraz filmařů a archeologů… Federico Fellini – Sladký život! No, kdo by tomu bránil, že?

„Mi scusi, le piacciono i comunisti? Promiňte, máte rád komunisty? Jste přece z Východu, z Československa?“ zeptal se jeden miliardář.

„Bože, chraň. Miluji je – tři metry pod zemí,“ odvětil jsem.

Společnost se rozesmála, život byl báječný. Nebesa byla blankytně modrá, slunce italsky žhavé, vůně pinií slastná. Mí lidé připravili ve Ville Jovis bohaté stoly přeplněné jídlem i pitím. Pastva pro oči, lahodná krmě pro gurmánův břich. K tomu nám hrál malý a neúnavný komorní orchestr barokní kompozice od Vivaldiho, Scarlattiho, Tartiniho. Na vhodných místech byly postaveny stany, otevřené i zčásti zakryté. To aby si hosti mohli na chvíli diskrétně odpočinout. Od moře vál svěží větřík, výhledy do širokého okolí a na modř oceánu byly úchvatné. Zasněte se, přátelé – nepřipojili byste se také?

„Drahý Harry, tak tohle si dovolí jen největší magnát… S vámi se člověk nedokáže nudit,“ pochválil mě s údivem kardinál Ludovico Gaius Ottavius (jména některých významných církevních prelátů z úcty musím pozměnit). Měl pravdu, nikdo se se mnou nebude nudit!

„Harry ví, co je nejlepší pro jeho přátele,“ zasmál jsem se. Mezi mými hosty se nacházeli politici, církevní preláti, významní podnikatelé i jeden známý galerista z Říma. A několik mocných žen, které udávaly tón módě a eleganci. Výběr toho nejlepšího z horních tisíc. Vždy musím mít na zřeteli své obchodní zájmy. Tito pánové mi poskytli v Itálii ráj na zemi, azyl pro mou tvorbu a bezpečí. Proto oživuji neobvyklá zakázaná místa. Abych splynul se stíny minulosti, oblékl jsem si nádherně zlatem prošívanou císařskou tuniku a nastrojil se jako samotný císař Tiberius a pak si na hlavu nasadil vavřínový věnec.

„Chi è questa bella dea? Kdopak je ta rozkošná bohyně?“ upřely se zraky přítomných na jednu krásku.

„Seznamte se, moje manželka, hraběnka Alessandra di Farnesia,“ představil jsem všem hrdě svou překrásnou, sotva třicetiletou paní. S potěšením jsem na mnoha přítomných mužích sledoval jejich závistivé a smilné pohledy. Hladově hltali její smyslnou postavu, štíhle vymodelované nohy, dlouhé husté rezavé vlasy. A ten pas! Una bellezza divina, una lupa italiana. Božská kráska, italská vlčice. Ruce pryč, kocouři! Stále jsem si připomínal, že mám ve svém věku vše – bohatství i lásku. V Čechách jsme měli krásné přísloví – kdo umí, ten umí, kdo neumí, ten čumí…

„Prozraďte, co to pijeme za báječné víno?“ zeptal se z nenadání A. N., významný investiční makléř.

„Chutná? Nejlepší sklizeň z mých toskánských vinic!“ dmul jsem se nezaslouženou pýchou.

„Skutečně? Netušil jsem, že máte vinice, vzácný příteli,“ opáčil s údivem tázající.

Je jedno, jestli mám, nebo nemám. A když nemám, tak si je přece domyslím, že? Vždy musím oslňovat. Má fantazie mě pohání vpřed a nedá pokoje. Rozhodně nejsem přízemní jako tento zvídavý muž.

Ihned jsem se zanícením začal líčit, jak nedaleko Fiesole vlastním rozsáhlé nemovitosti, něco je u Prata, něco u Arezza a velmi, velmi úrodná pole a vinice mám v okolí Florencie, ale umění mě celého stravuje, maluji a tvořím jako divý a na hospodaření už vlastně nemám času nazbyt…

„Chcete mé majetky koupit? Vás obdivuji a rád je prodám…“ nedořekl jsem.

Už si mě odváděla má nejmilejší a do ucha výhružně šeptala: „Už zas, Harry? Vše jsem slyšela! Nemůžeš alespoň dnes být soudný?“ peskovala mě.

„No tak. U vína a s vínem se dělají nejlepší kšefty, víš? Pustím mu žilou. Jemu neubude a mně se hodí… Nějakou starou ruinu bych mu dohodil, však Nicollo jich má nadbytek. A když to vychválím já, cena stonásobně poskočí. Když Už jsi ta hraběnka, tak bych ti, má milá, měl koupit nějaký ten starobylý rodový palác v Benátkách nebo Miláně, že? A to něco stojí, drahoušku,“ chlácholil jsem ji.

Neprodávaly se tady jen neexistující nemovitosti, ale na volných prostranstvích nádvoří byly na stojanech vystaveny i desítky mých nejlepších obrazů. Vzal jsem ty mazanice na kšeft, však se najdou hlupáci, co „umění“ koupí. Čím pitomější a nepochopitelnější výjevy, tím víc v atmosféře antické minulosti na Capri a z pobláznění z italského šumivého vína stoupala jejich hodnota do závratných výšin. Co by stálo deset tisíc dolarů, pojednou bylo ohodnoceno na pětinásobek. Každý z přítomných chtěl mít vzpomínku na Velkého mistra. A také byl poctěn, že Harry ho pozval, a tak platil. Bláznivě platil. Pitomci trumfovali jeden druhého. Není to směšné? Už už se rvali o pěkný obrázek, kterému ani za mák nerozuměli. Co kdyby byl Harry druhým Picassem? Nevyrovnají se jeho díla Egonu Schielemu? Nepředčí jeho tvorba Gustava Klimta? A k tomu se schylovalo, když jsem to o sobě důvěrně tvrdil.

Však jsem měl nastrčené dva tři provokatéry, kteří zvedali bláznivě přemrštěné ceny a jásali, jak si má geniální díla chtějí pověsit ve svých palácích. Vskutku to zahráli výtečně. A přihazovalo se. Výš a výše! Inu, lidská blbost nezná mezí. Díky za ni.

Pomalu se stmívalo. Pochodně a desítky loučí i dlouhých svící prozářily krásný podvečer. Šum moře, pobledlá luna, záblesky souhvězdí. Něžná hudba lyrických houslí. Úsměvy žen, skrytá touha, vášeň. Vůně nočních květin a pinií. Pach očekávání. Slova nevyřčená, tisíce hlasů, miliony slov. Mohl jsem být spokojený.

Má milovaná falešná hraběnka Alessandra mi připravila ještě jedno narozeninové překvapení. Tanec božských A něžných fiesolských nymf. Mladé, asi dvacetileté dívenky, velmi spoře oblečené do téměř průsvitných tunik, se roztančily za sladkých melodií úžasných muzikantů. Po očku jsem pohlédl na dva církevní preláty, zda nebudou pohoršeni, ale vše bylo v pořádku. Naopak, kardinál A. D. se přiblížil, aby měl ještě lepší výhled na ženskou krásu. Nebyl jsem udiven. Ve Vatikánu jsem měl další tři čtyři muže, kteří se rádi přišli pokochat do mého římského ateliéru, především když jsem maloval dívčí akty. Jednomu z nich jsem musel svoji unylou modelku pak na hodinu „zapůjčit“. Světe, div se. Jsme všichni jen lidé, že? Však krasotinky byly v dobrých – božských rukách. Kardinál ji vrátil v dobrém stavu a nepoškozenou – a s patřičnou odměnou. Není to dobrý obchod? Jsem pro dobré obchody. Vše je na prodej. Jedni ctihodní „svatí“ milovali ženy, druzí si žádali ženy i muže, jiní šli po krásných chlapcích a ti poslední – ti, co trpěli samohanou – ti byli nejhorší. Tak milujme se navzájem.

Mezi církevními preláty jsem zahlédl svého dávného a ztraceného přítele Jakuba Nemravného. Nebo to byl přelud? Kýval na mě a usmíval se.

Během podmanivého erotického tance na barokní téma jsem se šel nenápadně dotázat svého tichého agenta: „Jak to vypadá, Frederico? Kupují?“

„Mistře, téměř vše je prodáno… Škoda, měl jste toho vzít víc,“ rozohnil se mladík.

„A za kolik se už prodalo obrazů?“

„Pět milionů dolarů určitě.“

Spokojeně a uznale jsem ho poplácal po ramenou. Krásný večer, krásná noc na Capri!

O půlnoci se nebesa rozzářila pestrým vulkánem. Po vesmírné nekonečné ploše se valily chomáče všech barev ohňostroje, divoké bubnování hudebníků, pobledlý měsíc, plíživý příchod čerstvého dne.

Tančící bakchantky se vysvlékly do hříšné nahoty a představily svou boží krásu mým hostům. Noční slavnosti byly v plném proudu. Barokní zpěvák se laskal se svou kytarou, hosté celí přesycení krmivem i pitím říhali a břicha se jim zlomyslně kulatila, ženy se chtěly vášnivě milovat nebo si jen tak vyprávět a unavení opilci spali na lavicích pod stany. Po zemi a v temných rozích to páchlo zvratky a močí. Jiné znavené odnášeli svalnatí mladíci dolů pod kopec, odkud je odváželi do jejich hotelů. Hříšná lidská Sodoma a mizerná Gomora. Ale výstražný prst boží se nepozvednul.

Sedm smrtelných hříchů dorazilo až k nám, byly tady s námi, já i oni jsme jimi byli postiženi.

* * * 

Neberte život příliš vážně, stejně z něho nevyváznete živí, napsal Elbert Hubbard, americký spisovatel, nakladatel, výtvarník a filozof.

Nikdy jsem nebral život příliš vážně, právě naopak.

Nevěšte hlavu, můj sladkokyselý příběh divoce a ostře cválá dál…

KAPITOLA DRUHÁ 

A teď si to dáme celé od začátku. Projdeme se po mém mládí. Zde počíná můj slavný život. Já, Harry Jelínek, rodák z Čech, přesněji z Vlašimi – jsem se narodil 20. září 1905. Někdo mi řekl, že jsem se tam vyskytl.

„Harry, ty jsi nevšední úkaz. Kdybys neexistoval, tak bychom si tě museli vymyslet,“ bájily moudré hlavy. A měly vlastně pravdu. Jsem neopakovatelný. Každý jsme originál. Mé pravé a rodné jméno je Josef Augustin Alfréd Karel Jelínek. Můj slavný rod pochází z jižních Čech, mí předkové byli Češi, Němci i Rakušané. Někdy jsem se hlásil k češství, jindy k němectví – jak se to zrovna hodilo. Můj otec byl významný a úspěšný vlašimský praktický lékař MUDr. Karel Jelínek. Díky své pracovitosti a lidumilnosti se záhy zařadil mezi místní smetánku. Měl pevné konzervativní názory, miloval monarchii, byl mezi lidmi a pacienty oblíbený. A protože pěkně vydělával, postavil ve Vlašimi nedaleko zámku nádhernou a rozlehlou vilu s dvanácti místnostmi včetně haly a prostorné terasy, která všem ukazovala, že naše rodina je velmi vážená a zámožná. Mohli jsme si dovolit služebnou, kuchařku i zahradníka. Celý můj rod byl slušně zaopatřený, jedni se stali zdatnými obchodníky, druzí lékaři. Postupně si vydobyli slušné majetky a významné postavení a celé jejich okolí je Všeobecně uznávalo.

Já jsem si ještě ke svému jménu přidal jméno Harry. Stalo se to až na gymnáziu v Benešově, kde byl Jelínek každý desátý, tak jsem se musel odlišit. A „Harry“ mi jako mladému jinochovi vstupujícímu do života znělo skvěle, vznešeně, světácky, anglicky. Byl to nepolapitelný kouzelník Harry Houdini, chlapík, který utekl ze všech pout i vězení. Hrdina, jehož jsem obdivoval a o němž jsem snil. Jednou jsem chtěl být stejný jako on! Viděl jsem ho v němém filmu, byl mým bájným hrdinou. Tehdy jsem si usmyslel, že se stanu stejně geniálním a nepolapitelným jako on! Harry byl i můj nejmilovanější, nejrychlejší a nejchytřejší pes mého mládí. Můj život byl vždy jedno velké dobrodružství a patálie.

Prožil jsem příběhy pozoruhodné, humorné, záhadné – na hraně všeho. Setkával jsem se s lidmi významnými, zvláštními i pitomými. No, prostě jsem si žil z plna hrdla. Multimilionářem i chudákem. Strach jsem však nikdy nepoznal. Nebo jen velmi zřídka. Ochranná ruka boží a svíce hojnosti nade mnou věrně plála. A proto pojďme si vyprávět o mém neskutečném životě plném žen, intrik, rozkoše, lásky, bohatství, úspěchů, pádů a překvapení. Nikdy nuda, vážení! Miloval jsem ženy a ženy milovaly mě. Dychtily po mně.

Na počátku celého mého ženského rodu, který se kolem mě točil a jejž jsem obdivoval, byla má milovaná matka – Františka Kašparová, dcera movitého obchodníka z Mladé Boleslavi, tehdy žena v domácnosti. Prošla si klášterním vychováním, byla vzdělaná, citlivá, přísná i laskavá, vždy šarmantní a upravená. Mě z celého srdce měla velmi ráda. Říkalo se, že bývala herečkou, ale ona to popírala. Ve Vlašimi, kde se provdala za nadějného mladého lékaře se skvělou budoucností, si zamilovala zdejší zámek a velkolepý zámecký park. Často se v něm procházela, s sebou knížku veršů Heineho, Byrona nebo Goetha, a nořila se do ticha přírody. Z raného dětství si však pamatuji také vypjatou bigotnost mé milé matinky, její časté návštěvy kostela, upjatou Náboženskou výchovu nás dětí, vroucí večerní modlitby. Také krásně malovala. Ve velké knihovně plné otcových anatomických a lékařských knih ležely desítky jejích dokonalých skic, v rohu odložená plátna magické podblanické krajiny a výjevy ze snů. Pod oknem stál klavír, u nějž jsme se scházeli ve chvílích pohody. Mamá na něj uměla nádherně hrát. Etudy, divertimenta, impromptu. Chopin, Schumann, Mozart. Milovala Mozartovu hudbu. Byla nadšenou amatérskou divadelnicí. Jediné, co jí scházelo k dokonalému štěstí, bylo mít v našem rodu šlechtický predikát. To se zadařilo jen jedné z jejích sester – mé tetě Elze von Wangen.

„Kdybych se tak narodila jako hraběnka. Nebo se alespoň tak provdala,“ snila mamá.

Maminčiným velkým snem bylo dostat se alespoň do přízně vlašimských zámeckých pánů – vysoce postaveného šlechtického rodu Auerspergů a rodiny Jeho Jasnosti stárnoucího knížete Karla Marii Auersperga. Ti byli oporou vládnoucího habsburského trůnu a vlastnili prosperující majetky, panství a paláce v Rakousku i v Čechách.

A protože můj otec byl ve Vlašimi velmi oblíbený a všemi uznávaný a pan správce zámku byl náš blízký příbuzný, doporučil mladého lékaře svému nadřízenému řediteli panství Hufnaglovi. Můj otec se pak po přímluvě záhy stal osobním lékařem knížecí rodiny a naše rodina se dostala mezi rozvernou zámeckou společnost.

Od této doby se mí rodiče stali součástí mnoha zábav, skvostných plesů a velkolepých slavností, které zámožná honorace pro své obveselení pořádala. Zářily noblesou ještě více, jakmile na ně z nedalekého Konopiště dojížděl samotný následník trůnu arcivévoda František Ferdinand d’Este i se svou krásnou paní. Tiché město se rozezvučelo kopyty koní s desítkami kočárů, zámek se prozářil slavnostním osvětlením, bohatou výzdobou a stovky zvaných a významných hostů oživily všemi očekávaný ples. Dámy V nejdražších módních robách, hrdí muži v čestných vojenských uniformách s medailemi, jiní v tmavých oblecích z látek nejvyšší kvality.

Mamá byla vší tou nádherou unesena a nadšená, že se směla stýkat jako žena uznávaného lékaře s příslušníky velké a vznešené společnosti a vysoké šlechty. Byli jsme výstavní, dobře situovaná středostavovská rodinka bažící po uznání místních celebrit i zástupců církve.

Ve škole jsem nebývale exceloval. Byl jsem zvídavé, neposedné dítko. Učení mi do hlavy padalo doslova samo. A od osmi let jsem hodně četl. Knihy pana Maye a Verna mě provázely dětstvím. Záhy jsem objevil příběhy Mauglího a Tarzana, které se začaly vydávat. Miloval jsem přírodu, při pohledu na hvězdnou oblohu snil o tajemství vesmíru. Nekonečné dálky souhvězdí ve mně zanechaly tisíc otázek po věčnosti a neznámém Bohu.

Staré časy minuly. Večery při petrolejce nebo lojové svíčce. A pak přišly 28. června 1914 výstřely v Sarajevu, které nám zabily následníka trůnu, a následovala Velká válka! Vypadalo to, že Rakousko-Uhersko Srby snadno porazí, ale pak se na stranu Srbska přidalo Rusko, poté Francie i Anglie a na stranu Rakouska-Uherska vilémovské Německo – a bylo zaděláno na pořádnou melu. Začalo velké zbytečné zabíjení, které neskončilo další neděli, další měsíc, ale ani do zimy, jak lidé věřili a doufali. Den za dnem přibývali na frontě ranění a mrtví. Tam muži pochodovali s písničkou, zpět je sváželi s pláčem a bolestí, na márách. Pokud z nich něco zbylo. Válka, krvelačná bestie, si žádala nový přísun obětí.

„Musíme být připraveni obětovat svůj život za naši monarchii!“ hřměl farář při mši v kostele.

Musíme? Za koho, pro koho? Svůj mladý život za dědka Franze Josefa? Můj otec byl převelen jako šéfartz do místního vojenského lazaretu, dostal fešáckou uniformu, aby se Vědělo, že tu velí. Ani matka nezůstala stranou a šla pomáhat k lůžkám raněných a umírajících císařských vojáků. Každá ruka dobrá. Smutný pohled na potrhaná těla kdysi zdravých mladých mužů. Ten bez ruky, jiný bez nohy, bez oka, s hrozivě zanícenou ránou na hrudi, na břichu, s duší na jazyku. Kněz s posledním pomazáním a umíráček byl každodenním poslem smrti v naší Vlašimi.

Maminka se u svých pacientů těšila nebývalé oblibě. Byla velmi dobrosrdečná, starostlivá a o každého pečovala, jako by byl z naší rodiny. Na nás děti v těch těžkých dobách válčení a nouze musel dohlédnout děda Kašpar, srdcem i duší přísný starý Rakušan, oddaný monarchista, který se kvůli tomu do Vlašimi přistěhoval. A nemusil se k tomu ani nutit. Měl tři dcery a teď konečně velel dvěma chlapům – nedochůdčatům, což byl vždy jeho sen. Vždyť celé roky doma v Boleslavi musel strpět jen samý babinec. A tak nás mladé nešetřil a doma nám udělal vojnu jaksepatří.

„Ták, mladí pánové. Nástup na hygienu!“ srovnával nás každého večera po vojensku.

A rána byla vojensky krušná.

„Budíček, nejsme žádní simulanti a lajdáci, abychom se váleli až do poledne, vašnosti!“ hartusil už po rozbřesku.

„Marš, vojáci. Levá, pravá! Učte se zavčas!“

A mě, sotva desetiletého, a také mého šestiletého bratra Karla honil jako bývalý oficír po zahradě s rozcvičkou, s klikami i kotoulem, že jsme padli na trávu celí udýchaní. V zimě do sněhu, peřiny z chladivých bělostných vloček. On si pak zapálil viržinku a spokojeně vyfukoval obláčky kouře a sledoval, abychom nepolevovali. Za císaře pána, za vlast, za rodinu! Může být idyličtější dětství?

V noci pak za mnou chodily darebácké sny, kdy já sám jsem rákoskou na maršplace sekýroval milého dědu, nutil ho běhat dokola a nedovolil mu oddechu. To jsem byl pěkné kvítko! Tuze jedovaté. Nechci být nespravedlivý, náš děda Nás měl skutečně rád. Byli jsme jeho „dětské vojsko“ – za lepší rakouský svět. Jedno mu nemohu upřít. Vypěstoval ve mně radost pro sport a pohyb. I jeho svérázná němčina, sem tam kletba, sem tam peprná nadávka, mi byla nejlepší školou jazyků.

Měsíce šly jeden za druhým a místo slavných vítězství a nepřemožitelných hrdinů se domů do Vlašimi vraceli další a další ranění, politováníhodní mrzáci bez nohou i rukou, muži zlomení na duši, vyzáblí, sužovaní všemi nemocemi zákopů včetně vší i krvelačných krys, znetvoření, postižení cholerou, tuberkulózou a neštovicemi. Habsburskou říší procházela epidemie tyfu. Války jsou nejhorší lidský vynález. Co na to říká Bůh?

„Kéž už pomine to peklo…“ povzdechla si má milovaná máma, horlivá čtenářka Dantova Pekla a Bible Svaté. Její zbožné přání stále nebylo vyslyšeno.

21. listopadu 1916 nám zemřel šestaosmdesátiletý panovník, císař rakouský, král český a uherský Franz Josef I. Jeho nástupce, mladý Karel I., se po nastoupení na habsburský trůn marně snažil zastavit válečnou vřavu. Svět a zřejmě ani Bůh mu to nedovolil. Válčilo se dál – do roztrhání těla mnoha vojáků.

Mě pohltil svět fantazie. Tehdy jsem objevil báječné čtivo – geniálního detektiva Leóna Cliftona. Likvidoval jednoho zločince za druhým. Ale já jsem držel palce i těm zločincům. Četl jsem o Reichenbašských vodopádech, kde zahynul geniální zločinec Moriarty – úhlavní nepřítel Sherlocka Holmese. Lumpové mě fascinovali. Jakmile se mi do rukou dostala kniha o Draculovi, pochopil jsem, že v podblanických lesích se usídlili zubatí vlkodlaci, za každou zříceninou číhal krvelačný upír, ostrozubý zlý vlk, nad naším domem létali lidožraví netopýři, za hřbitovní zdí vylézali Z hrobů nemrtví – a číhali na nebohou kořist. Ve sklepě jsem po částech skládal malé Frankensteinovo monstrum, krmil černou kočku i raracha, modlil se k ďábelskému Mefistu, vzýval v kruhu o půlnoci Zlého ducha, v klecích choval noční můry a mlhy na blatech. Mé rané mládí bylo pestrobarevné, s tisícem a jedna strašidelnými příběhy.

Když jsem dočetl, šel jsem krmit našeho psa Lorda, potomka psa Harryho, cvičit sousedovic kočky, lovit do parku žáby, plašit prakem ptáky, chytat na udičku ryby, zahrát si s kluky kuličky nebo fotbálek, trénovat box, běhat o závod, soutěžit. Harry rád vítězí!

Ve třídě jsem zvonil holkám na copy, tajně špehoval milence, stříhal knoflíky u kalhot, přemísťoval lidem kola, šidil při hrách, při kartách, vždy! Tajně jsem upíjel z otcovy načaté drahé skotské whisky, bafal v úkrytu z ukradené viržinky. S partičkou nezbedníků jsem se plížil nocí zámeckým parkem a strašil strašpytle bílou duchnou jako noční můra a děs. Postupně jsem se stal vůdcem dětské smečky, školním raubířem, jenž ovládá slabší i silnější a jeho slovo má váhu. Již tehdy, v raném věku, jsem věděl, že já jsem ten pravý „blanický rytíř“, který spolu se svatým Václavem v čele vyjede z bájné hory Blaník na „ohnivém koni“, spasí Čechy i samotnou Prahu. Noční sny se mají plnit! Fantasta, provokatér a šoumen od narození!

Byl jsem ničema? Ano, darebák jsem byl, a k tomu nejlepší. Tom Sawyer z Čech. I pan farář mě přísně káral, že ze mě roste vlašimský pekelník. Vše jsem mu vyklopil u upřímné zpovědi a i něco přidal a pak jsem se tiše smál, že se ten svatý muž pohoršuje až do nebes.

„Josífku, Josífku… Nehřeš. Střez se pekla a zlého,“ povzdechl si.

Odpustil – a desetkrát zdrávas! Kdo by mu tak krásně a procítěně zpíval v kostelním sboru? Nebo na pohřbech padlých válečných hrdinů.

Stejně jako otec jsem se stal členem tělocvičné jednoty Sokol. Byl jsem sportovně zdatný, výtečně cvičil, plaval, šplhal, běhal, miloval fotbal. Přepral jsem i starší a zkušenější. Objevoval jsem místní biograf. Chodil na němé grotesky se Stanem Laurelem a Oliverem Hardym, Charlesem Chaplinem a Busterem Keatenem.

Zasnil jsem se. Idylické dětství a mládí, že? Co mě zajímala cizí válka? Vzdálená, bolestivá, smrtelná. Vůbec. V mých třinácti mě zajímalo nejvíce to, co asi mají holky pod sukněmi. Největší tajemství vesmíru mě náramně lákalo a těšil jsem se, až ho budu moci osobně probádat. A tak jsem doma alespoň koukal na širokou zadnici naší služebné a večer v posteli jsem si ji představoval nahou, dychtivou, žádoucí. Tajně jsem začal číst zapovězené erotické paměti prasáka Casanovy a objevil hřích samohany.

Naše Rakousko zatím mlelo na všech frontách z posledního. Mluvilo se o právu českého národa na samostatnost. Tajně se vraceli dezertéři, veřejně ranění a oznámení o padlých. Někde se šířila cholera, chudoba, tuberkulóza, beznaděj, hlad.

Něco se pokazilo. Původně jsem měl jít studovat na nejlepší školy do Vídně, ale vše bylo jinak. Na gymnázium jsem nastoupil do nedalekého Benešova. A začal jsem lajdačit. Padly také stížnosti na mé chování. Z původně nejlepšího žáka jsem se záhy stal studentem, který na učení kašlal. Jakmile to otec zjistil, snažil se mi dobrácky domluvit.

„Můžu za to? Profesoři mě nemají rádi. Každý je český vlastenec, všichni nenávidí šlechtu i císaře. Ví se, že táta léčí mocné rakouské Auerspergy, a tak mi všichni škodí špatnými známkami,“ vymlouval jsem se a lhal z plných plic.

„Nedělej mi trápení. Synek doktora musí v učení jít příkladem,“ upomínal mě táta.

Potrpěl si na pohodlí, svůj klid a dobré jídlo. Ale já lajdačil dál a narušoval jeho plány. To zkroušeně přiznávám. Můj prospěch byl mizerný. Otec zbystřil. Z premianta a spořádaného kluka se mu stával flákač a ostuda vážené doktorské rodiny. Došel tedy k závěru, že benešovské gymnázium a jeho profesoři mi nesvědčí, a převedl mě od září 1918 na gymnázium do Prahy. Sliboval si, že cizí prostředí mě zkrotí. Ubytoval mě u přísné tety Elizabety Grünwaldové v Nuslích, Oldřichově ulici 430, která na mě měla dohlédnout. Kdo zkrotí vítr? Já jsem byl vichřice! Svá prvá pražská přátelství jsem uzavíral na Folimance, a co jsem z lumpáren ještě neznal, to jsem se tu doučil.

V září jsem tedy začal studovat na karlínské reálce. Záhy jsem se spřátelil s kluky ze třídy. Byl jsem vlašimská náplava, ale rodilí Pražáci mě záhy přijali mezi sebe. Oni byli lumpové, já arcilotr!

Po škole jsme se vydávali za dobrodružstvím do ulic a uliček staré Prahy. Vyvedli mě do temných zákoutí na Františku, do Vrabčírny, u Kozí ulice, nedaleko Anežského kláštera, míst zapáchajících, starých domů, plných hniloby a stínů, stísněných, strašidelných pověstí a bubáků. Svět nuzáků, starousedlíků, hnízda bezdomovců, pijanů, ztracených existencí, mrzáků, povalečů, kurev. To byly ty časy, kdy jsme se my neurvalí darebáci učili pít pivo, kouřit a mastit karty. Nebo házet krejcary na čáru. Hlava nebo orel. Na zdi jsme psali, že Mára je vůl, že Pepa prcá Lídu, a kreslili necudné kosočtverce. S kamením, klacky a praky jsme vyhlásili boj klukům od svatého Petra nebo z Dlouhé třídy. To byly výprasky a souboje, samé šrámy a krvavé podlitiny na tváři. Když jsme zmerčili sličnou dívku, drze jsme na ni volali: „To je zboží, matko boží!“

A pak přišla velká nemoc. Španělská chřipka. Zasáhla Prahu neočekávaně a prudce. Sám jsem ulehl s horečkou 40° A potil se jak v parném létě, ačkoliv za okny vládl sychravý říjnový podzim. Zrádná influenza si kosou brala životy. Olšanské hřbitovy se plnily mrtvolami, ale nebyli hrobníci, kteří by je pohřbívali, scházely rakve a zesnulí čekali na svou poslední pouť v márnicích. Často vyjížděla černá pohřební tramvaj Pražských dopravních podniků s nákladem stovek rakví. Náš Pán mi byl milostivý a já to přežil. Stovky a tisíce jiných si dech nemoci vzal s sebou – do temného záhrobí.

Venku na ulicích se provolávala hesla: „Pryč od Habsburků! Pryč od Říma!“

Jednoho dne naše slavná monarchie rakousko-uherská padla. V pondělí 28. října 1918 bylo vyhlášeno Československo! Získali jsme za prezidenta starého dědka Masaryka z Ameriky a zahodili budoucnost ve velkém rakouském soustátí, kterého se obávala i Anglie a Francie. Na ten den si budu pamatovat. Teta mě poslala do Kulíkova koloniálu na cikorku. Podivil jsem se, že železná roleta na výloze krámu byla stažená a na dveře majitel připíchl papírový pytlík s nápisem: „Dnes se neprodává, jest svoboda!“

Město ožilo, všude se zpívalo. V pivnicích bylo plno.

Všude se křičelo: „Tři sta let jsme trpěli. Dost už!“

„Jaká svoboda? Měli jsme velkou a mocnou monarchii, a teď bude malá a chudá republika. Však to nedopadne dobře. Lidé se pomátli,“ konstatovala suše teta Grünwaldová. Příští desetiletí potvrdila její věštecká slova. Malá zemička se stala vratkou bárkou v oceánu mocných velmocí. I můj otec a matinka se zděsili. Už nebudeme mít císaře pána, šlechta bude upadat, dobré časy skončily. Co nastane? Anarchie! Mravnost bude pošlapána, prostý lid se nacpe k vládnutí, pitomci a budižkničemové se budou v nové malé republice s demokracií rozvalovat a do všeho žvanit. To jsme chtěli? To je ta demokracie? Ne, to je Nadělení.

„Bourali jsme vesele c. k. mocnářství zpuchřelé,“ radovali se vlastenci. Nastal neslavný slavný rozpad Rakouska-Uherska.

Tisk psal: „Padl trůn a padá i šlechta. Nebude šlechtických titulů v naší demokratické republice. Nebude směšného titulování lidí na knížata, barony a svobodné pány. Zmizel nimbus krále.“

Ale ono se to pro mě až tak moc nezměnilo. Bohatí bohatli, chudí chudli. Jako třináctiletého výrostka mě státní události nijak nezasáhly. Jen z obchodů a kolem mě mizela nadobro němčina, všichni pojednou byli velcí vlastenci a hrdí Češi. Za Masaryka, za republiku! Fuj, plesnivá c. k. monarchie! Radovat se, nebo brečet? Bylo mi to tak jedno.

Zamiloval jsem si sport. Jakýkoliv. Plavání, vzpírání, běh, fotbal, lyžování. Pravidelně jsem chodil do Sokola a mým vzorem byl vynikající zápasník Gustav Frištenský. Postavu jsem chtěl stejnou jako on. Být atlet. Samý sval, jen pevný sval. Vymodelovaný jako antický bůh. Abych se holkám líbil, aby mě obdivovaly a toužily po mně.

Okouzlilo mne velkoměsto. Praha byla sen! Běhal jsem po Petříně, po Žofíně. S partou čtyř pobudů z reálky jsem bloudil v temných úzkých uličkách Prahy. Sem tam jsme něco ukradli, sem tam jsme si utahovali z hokynářů, vojáků a prostitutek. Malý Láďa nás vyvedl na Malou Stranu, na Jánský vršek, kde byla Umrlčí ulička, a tam jsem za okny poprvé viděl obnaženou ženu, hanebnou mladou šlapku. Záclona za oknem se rozhrnula a stála tam pohledná dívka s dlouhým copem a rozepnutou blůzičkou, pod níž jsem spatřil její nahé prsy. Nestyděla se. Když uviděla naše rozpaky, usmívala se na nás a zamávala.

8. ledna 1919 došlo na Pražském hradě k atentátu na ministerského předsedu Karla Kramáře, který za Velké války působil v protirakouském odboji. Vystřelil na něj sedmnáctiletý levicový extremista a anarchista Alois Josef Šťastný, ale kulka se zasekla v podšívce Kramářovy vesty a nezranila ho. Šťastný byl odsouzen na osm let do těžkého žaláře, ale už v srpnu 1921 mu prezident Masaryk s ohledem na jeho věk a pod tlakem levicových organizací udělil milost. Po svém propuštění odcestoval do Spojených států.

Sláva mého otce MUDr. Karla Jelínka, který léty praxe vyzrál ve vynikajícího praktika, se šířila i mimo náš region. Měl konexe i v benešovské nemocnici, poznal spoustu vlivných lidí i politiků a s pacienty dobře vycházel. Nerozlišoval pacienty na chudé a bohaté, léčil i lidi bez peněz a na jejich léčbu přispěl i z vlastních prostředků. Prostě lidumil. Koupil si nové auto a za některými osobně dojížděl. Nemocných, nemocí a práce neubývalo. Stal se významným členem okresního zastupitelstva za stranu Československá národní demokracie. Nabízené vysoké funkce v Praze však skromně odmítl. Dokonce byl u nás několikrát hostem šéf národnědemokratické strany, zmíněný JUDr. Karel Kramář, o čemž se ve Vlašimi a okolí dlouho vyprávělo.

Většina českých, moravských a slezských Němců se v té době odmítala smířit se skutečností, že se stali obyvateli Československa. Zatímco pod habsburskou korunou se těšili postavení privilegovaného národa, v nové republice se dostali do role menšiny s nejistou budoucností.

Na 4. března 1919 vyhlásilo vedení německé sociální demokracie v Čechách generální stávku, kterou doprovázely demonstrace a shromáždění. V osudný den tisíce německých obyvatel přerušily práci a v mnoha městech vyšly do ulic. Bohužel přítomnost policejních a vojenských složek jen zvýšila napětí a došlo ke katastrofě a krveprolití. V Karlových Varech, Chebu, Hostinném, Stříbře, Ústí nad Labem, Šternberku bylo zastřeleno pětapadesát demonstrantů a stovky raněných.

„Vrazi! Vrazi!“ křičelo se.

A především v Kadani to dopadlo katastrofálně. Tam se udál krvavý Kadaňský masakr s pětadvaceti oběťmi – s jedenáctiletým Karlem Lochschmidem, s třináctiletým Karlem Tauberem, se čtrnáctiletou Paulou Schmidl, šestnáctiletou Julií Schindler, s šestnáctiletým Hugem Ninttnerem a dalšími. Tragédii rozpoutalo několik horkokrevných radikálů, většina manifestujících se chovala naprosto klidně. Vojáci je kosili kulkami z kulometu. Vyšetřování obžalovaných vojáků se protahovalo, neprokázal se vražedný úmysl a později jim byla navržena amnestie. Vrazi si vymodlili amnestii!

Masaryk podvedl Němce, protože vyhlásil Československo, a Němců přitom bylo ve státě mnohem více než Slováků, a tak správně měl vzniknout Česko-německo-slovenský stát!

Bohatý šlechtic, Jeho Jasnost kníže Karl Maria Alexander von Auersperg, který Vlašim držel od roku 1890, začal místo Vlašimi pro pobyty své rodiny preferovat rakouský Goldegg, kde sám vyrůstal. Do Vlašimi přijížděla jeho rodina již jen sporadicky, většinou v létě. Zámek pojednou bez vznešeného panstva osiřel a ani slavné plesy se již nekonaly. Otec i matinka pochopili, že se naše Vlašim opět ponořila do provinčního bezčasí, ztratila lesk šlechtických radovánek a oslňující minulosti.

Jen v létě se panstvo vracelo. To tehdy, kdy celý rozsáhlý a jedinečný zámecký park doplněný množstvím romantických staveb a zákoutí rozkvétal a dýchal horkou letní nádherou, ožil jako skvostný ráj, plný tajemství a radosti z voňavých dnů i hvězdných nocí.

Nenudím vás? Od nynějška už bude mé vzpomínání mít i příchuť pamětí svůdníka Casanovy, vůni žen a lásky.

Venuši a Kupidovi zdar! Nezapomínám na kouzlo siluety mocného zámku, zeleně v zahradách romantického parku, květnaté vlhké louky v nivě řeky Blanice, šedé skály, stíny lesů a koruny rozlehlých staletých dubů, stromů dotýkajících se samotných nebes, jako hrdý temný prales. Mé dětství, mé království, můj celý svět. Sál přírody zbojníka Harryho alias Robina Hooda z Vlašimi.

Léto roku 1919 bylo nádherné, plné slunce.

„Bonjour, chéri. Avez-vous amélioré votre français? Zdravím tě, drahoušku. Už ses zdokonalil ve francouzštině?“ přivítala mě u benátské studánky rozverně francouzská učitelka mademoiselle Mouhouratová, krásná, asi pětadvacetiletá vychovatelka mladého pána z Auerspergu. Dorazila koncem července z Rakous i s anglickým společníkem Charlesem, který jí vždy nadbíhal, a já měl vždy za to, že ti dva jsou tajní milenci.

„Je n‘ai jamais négligé mes études de français, mademoiselle. Studium francouzštiny jsem nikdy nezanedbával, slečno,“ odvětil jsem drze.

Na jazyky jsem vždy byl třída. Nejenom v němčině, ale i ve francouzštině jsem patřil k premiantům.

„To ráda slyším,“ pousmála se. „Vyrostl jsi přes zimu, zmužněl,“ doplnila a pohlédla na mě zkoumavým pohledem.

Důvěrně mě chytla v podpaží, pustila na volno svého malého psíka a společně jsme se během francouzské konverzace vydali kolem koupadla na mlýnském náhonu přes park až k Znosimské bráně. Vyprávěla mi o životě velké Vídně, o úchvatných módních salonech, o kasinech, o divadlech a co tam právě hrají, o drahých kavárnách, které mi byly tak vzdálené. Copak to kluka, který se teprve blíží ke svým vysněným patnáctinám, může ohromit? Přesto jsem ji se zaujetím poslouchal. Byla tak… Jak to správně pojmenovat? Tak nádherná! Přívětivá, usměvavá. Stál jsem vedle ní jako nezralý výrostek, hleděl na tuto dospělou a žádoucí ženu a do mysli se mi vkrádala touha.

Večer v posteli jsem se zastyděl za své necudné myšlenky a tiše se pomodlil. Přiznávám, že pak jsem se ještě před spánkem provinil činem samohany. Bože milosrdný, chraň mě ubohého před nemravnými myšlenkami! Přicházely samy a nešly ani zbožnými činy odehnat.

Další dny jsem se zavrtal do tajného čtení knihy zvrhlého dobrodruha Casanovy. Jako bych hledal návod. Návod na ženy! Mamá toto čtivo odmítala. Naopak otec je nezavrhoval, a když mě přistihl, jak v knize hloubám, spiklenecky na mě mrkl. Věděl, že markýz de Sade a Sacher-Mazoch jsou mnohem horší.

Milá slečna Monique se ve Vlašimi nudila. Její malý šlechtický svěřenec doposud nedorazil, a tak si krátila čas čtením, hrou na klavír a procházkami po okolí. Ani to nepomáhalo. Jednou jsem ji u Čínského salonu, skryt v přítmí lesa, zahlédl v objetí s Charlesem. Přivinula se k němu, byli jedno tělo. Tiše jsem se přikradl co nejblíže. Dlouze a vášnivě se s ním líbala. Jak bolestivě a toužebně jsem si přál být na jeho místě… Každý z polibků milenců byl tak nekonečný. Jako osten do mého srdce.

Odvrátil jsem oči a utekl domů. Nestydatá a hříšná. Zaplavil mě žár chtíče. Nenáviděl jsem ji, nenáviděl jsem Charlese. A začal jsem se jí vyhýbat. Uražená bolest nevyprchala. Až po týdnu tomu chtěla zlomyslná náhoda, že jsem šel v podvečer ke splavu. Panovalo dusno až k zalknutí. Byla sama. Vyhrnula si co nejvýše ke kolenům sukni a v chladivé vodě se s rozkoší brouzdala po říčních kamenech.

„Myslela jsem, že ses nadobro ztratil,“ vzhlédla, když spatřila mé rozpaky. „To je krásný večer,“ promluvila Monique sladce.

Lehli jsme si do trávy na paloučku u řeky a dívali na nebe. Něco vyprávěla, ale já nemyslel na její slova. Intenzivně jsem vnímal blízkost jejího ženského těla, jeho vůni a oder jejího parfému.

„Dixi, nech páníčka. Josef je hodný, neškrabej, nelízej!“ okřikla své štěně, které se ke mně důvěrně mělo.

Vzala mou ruku a položila ji na své štíhlé stehno. Zkoumavě na mě pohlédla. Doslova jsem zrudl.

„Měl jsi už děvče?“ zeptala se pojednou.

„Měl a hodně…“ zalhal jsem a zatvářil se jako sám hříšný Casanova. Vždyť mi bylo jen čtrnáct a patnáctiny mě čekaly až v září.

Pohlédla na mě a vyprskla smíchem.

„Krásně lžeš, krásně. Dites: amour. Řekni: láska. Láska! Můžeš mi říkat – Monique. Moniko. Mony. Nestyď se,“ vybídla mě a mou ruku si položila na svůj pravý prs.

Ztěžka jsem povzdechl. Chtěl jsem něco říct, ale zarazila mě.

„Ne.“

Jakmile se přisála na má ústa, ocitl jsem se na vrcholu blaha. Její ženskost mě přenesla do nadpozemského ráje. Její ústa byla nejsladším medem. Mé ruce zvídavě objevovaly její tělo.

„Jemně, pomalu, nepospíchej, zlatíčko,“ šeptala mi do ucha.

Nečekaně se zatáhlo, ovanul nás závan větru a spustil se jemný déšť. Zvedli jsme se a ruku v ruce utíkali pryč. Zastavili jsme se až u pseudogotického Starého hradu vystavěného na skalnatém srázu nad údolím řeky Blanice. Monika vytáhla klíč a odemkla staré těžké dveře. Rezavé panty zaskřípaly. Rázem jsme se ocitli v pološeru malé místnosti. Vytáhla cínový svícen a rozžala všechny svíce.

„Překvapení,“ pronesla, když postavila na stůl láhev s vínem a dvě zdobené sklenice.

První, druhá, třetí sklenice. Svět se kolem mě míhal rychlostí blesku. V roztoužení jsem stiskl nádherné tělo své společnice a dychtivě ji svlékal. Pojednou mi bylo jedno, že je o téměř deset let starší a zkušenější. Byla jen ona a já. Sama se chopila mé nezkušenosti, umně mě třela a dráždila a pak si ho vložila tam, kam správně patří. Měla něžná, sladká ústa. Zbavovali jsme se zbytečného prádla jako šílení. Rázem jsme se milovali na studené podlaze, oba nazí, jak nás Stvořitel poslal na svět. Bouře, vášeň, šílenství! Nadosmrti nezapomenu na její sténání plné hekavé rozkoše. Na sladký jazyk, který se vpíjel do mých úst. Ale také na jejího malého psíka, který mně z obavy o svou paničku poškrábal celá záda.

Domů jsem se dobelhal s myslí plnou své starší milenky, ale i s obavami.

„Tos přehnal, Josefe! Za hodinu je půlnoc. Chceš, aby se o tebe maminka bála?“ přivítala mě s výčitkami starostlivá máma.

„Nejsem žádný mamánek, maminčin chlapeček!“ křičelo to vše ve mně, ale mlčel jsem.

Nemohl jsem jí ani slůvkem říct, že už jsem chlap! Opravdu skutečný chlap, žádný kluk, co se drží máminy sukně. Chlap, co souloží s pěknýma ženskýma a nalévá se fajnovým vínem, co chlastají páni šlechtici (nebo jim ze sklepů tajně kradou žíznivé vychovatelky a napájejí nezralé milence). Celou noc jsem pak nespal a myslel na Ni. Na svou dospělou milenku. Znám tajemství žen! A dmul se pýchou, že mě – podle Moniných slov – příroda obdařila dlouhým, širokým (a bystrozrakým) přirozením. Chvála Pánubohu! Tak, a tak se to tehdy stalo.

Ještě dvakrát mi dala sladká Moni okusit své ženskosti.

„Už jsi v milování velmistr, chlapče,“ pošeptala mi s úsměškem. Pohrávala si se mnou.

Všechno se ve mně vzbouřilo. Jaký „chlapče“? Jsem už přece – muž!

Pak na další schůzku nepřišla. Její hra skončila. Marně jsem ji čekal u „našeho“ dubu. Hledal jsem ji. Nebyla u Domašínského potoka, nenašel jsem ji u mostu přes řeku, nestála jako snová víla u Čínského pavilonu, neseděla u sochy Samsona, neprocházela se v lužním lese v údolí Blanice. Trápením z lásky jsem málem zešílel. Proč? Nedokázal jsem v sobě potlačit bolest a vztek. A v koutku osamění slzy z nešťastné lásky.

Vyhýbal jsem se anglickému společníkovi Charlesovi, soku v lásce. Nic netušil. Minulého léta jsme spolu pravidelně hráli šachy. Tehdy byl nemile překvapený, že jsem ho několikrát porazil.

„Hej, kluku! Musíme si dát partičku šachů,“ připomenul mi, když mě zahlédl na nádvoří.

Neochotně jsem přikývl. Vůbec jsem se mu nedokázal podívat do očí. Jako provinilý malý kluk.

Druhého dne jsme rozestavili u Benátské studánky nedaleko zámku šachový stoleček a rozložili na políčka dřevěné figurky. Hra byla pekelná a nesedla mi. Vášnivý kuřák dýmek měl navrch.

„Šach mat. Zdá se, že nejsi ve formě. Minulý rok jsi hrál mnohem lépe,“ podivil se mé hře Charles.

Ano, mé myšlenky byly roztěkané a plné chaosu.

„Copak se děje? Dříve bys porazil i samotného Emanuela Laskera a dnes sotva začátečníka,“ doplnil.

Němec Emanuel Lasker, geniální šachista a matematik, byl mým velkým vzorem.

„No tak, vzchop se, chlapečku – a hraj!“ dobíral si mě.

A já jsem se vzchopil a ve dvou následujících hrách jsem ho triumfálně rozdrtil. Vztekal se.

Panstvo záhy přijelo a tichý zámek na několik dnů ožil. S krásnou slečnou Monique jsem se pak dlouho neviděl. Až na konci srpna, před odjezdem do Rakous, jsem ji spatřil. Běžela přes louku ke Starému hradu a za ní chvátal místní zámecký štolba. U dveří se zastavila, přivinula vysokého muže k sobě, políbila ho a záhy oba zmizeli v doupěti lásky a neřesti. Pochopil jsem a byl vyléčen. Ta děvka! Neřestná svůdkyně a kráska si nezasloužila ani jedinou mou slzu. Ale učitelkou francouzštiny i rozkoše byla výtečnou.

Líbilo se vám mé milostné vyprávění? Prázdniny skončily, sen letních nocí skončil, blížil se podzim. Čekala mě metropole. Má Praha. Sbohem, má Vlašimi.

Nevěšte hlavu, můj sladkokyselý příběh divoce a ostře cválá dál…

KAPITOLA TŘETÍ 

Miluji mysterium magické Prahy.

Nejkrásnější tajuplná Praho! Ano, má stověžatá krásko, plná zvonů i zvonků, Zlatá Matičko světa, Praho, nejnádhernější město Orloje vesmíru. Sídlo rituálů i snů, hříšných, milenců zamilovaných i nemilovaných. Pohlaďte Prahu pohledem z výšin svatovítské katedrály, očima tisíců nespoutaných holubů, chválou nebeských bohů. Oni to vědí.

Známe lepší město? Ne, je hřích jen pomyslet na tak kacířskou pochybnost, natož ji vyslovit. Ano, později jsem okusil antického, barokního, renesančního i vatikánského svatého Říma, desítky slavných měst Evropy – Praha naše je jedinečná. Žena. Mlčenlivá, hašteřivá, svatá, záhadná, tichá, sladká, okouzlující, hlučná, vzdorná, vášnivá. Praha malířů a básníků. Praha je všech. Slušných lidí, špinavých dělníků, nezaměstnaných, keťasů, buržoazie, zlodějů, komunistů, anarchistů, starých bezzubých prostitutek, vojáků, advokátů, intelektuálů, podvodníků, novinářů, vagabundů, šmejdů, pijanů. Bije v srdci. Šťastně jsem v ní žil a miloval.

Než přejdu k věcem velkým, připomenu ty malé a drobné. Sled epizod, jež mě formovaly. Musíme se prokousat mým bujným mládím, erotickými excesy a prostředím.

Kolem mě sice panovala bída a hlad, špína zatuchlé Prahy po Velké válce, každodenní krádeže, boj o žvanec i ošacení, nářek vdov i žen válečných mrzáků bez nohou a rukou, hladovějících dětí, lodníků i vorařů, lidí narušených i bláznivých, chtivost milenců, zpěv chudých flašinetářů, um zlodějíčků, noci opilců a pasáků, smutek vykřičených domů, smích komediantů a falešných baronů a hrabat, všude přítomná nespokojenost i zápal pro budoucí revoluci, ale to mě netrápilo.

Vesnická chudina se hrnula do bohaté Prahy, aby se nasytila, dívky se prodávaly za žvanec a kuřivo, chlapci končili v mizerných fabričkách, kde dřeli do úmoru od brzkého rána do pozdního večera, jen aby přežili. Pak končili v krčmách, putykách a mizerných nálevnách a byli bez prostředků. Beznaděj, radost, touha se mísily v kotli pozemského života. Nebe a ráj byly nedostižné.

Otcova bohatá apanáž mě držela nad vodou. Netřel jsem bídu, nežebral o almužnu. Měl jsem se velmi dobře. Bezstarostný, otcem nerušený bohémský život v Praze. Miloval jsem biografy. Chodil jsem do Světozoru a Pasáže. Do kin šly stovky amerických, německých i našich filmů. Chaplin, Fairbanks, Pickfordová. United Artists, Hollywood. Na Zorra mstitele jsem nikdy nezapomněl. A obdivoval jsem naši českou herečku s cizím jménem Suzanne Marwille, vlastním jménem Marta Schölerová. Ta byla na výsluní v němých filmech a muži po ní šíleli a vzdychali. Já také.

Smrt milionů lidí ve válce znehodnotila cenu života. Kdo mohl, doháněl vše, co zameškal. Noční lokály byly přeplněny stejně jako útulky pro lidi bez domova. Vznikali noví žebráci i noví milionáři. Za peníze bylo k dostání cokoliv – i to zakázané.

Jednou v lednu jsem se na Smíchovské náplavce hloupě vsadil.

„Že nevlezeš do vody, co? Vsaď se!“ provokoval mě Albrecht.

„To teda jo, vlezu!“ řekl jsem a šel do mrazivé vody. Tak to byla pitomost. Léčil jsem se z toho ještě celý únor.

Divoký dlouhán Albrecht s nazrzlým knírem, flamendr a karbaník s frajersky ulíznutými vlasy, prý syn jisté zchudlé ruské kněžny a bohatého německého papínka, v mládí z hladu kradl na trhu, z bídy jedl cibuli a pil vodu a hřál se na výsluní žen, alkoholu a hazardu. V jistých smrdutých pražských lokálech si již získal pověst marnotratníka, falešného hráče, křiklouna, ale i dlužníka a rváče. Přitom byl především zloděj, lhář a vejtaha.

„Vašnosti, v mládí jsem vyloupil Živnostenskou banku a sebral ze sejfu deset kilo zlata! Četníci u mě nenašli ani gram! Však jsem ho zakopal. Byl jsem dopaden a dán do polepšovny v Libni, kterou jsem podpálil,“ vymýšlel si své bajky, aby okouzlil naivní děvčata.

„Kdo umí pít? Já!“ provokoval Albrecht s úsměškem.

„Drž hubu, holobrádku. Co ty budeš povídat,“ obořil se na něj místní štamgast Aurel. Stál tam podomácku jen v pantoflích a dlouhé noční košili. Jen mu rákoskou dát přes nahou prdel.

„Sázka?“ zaječel náš velitel batalionu.

* * * 