Kladivo na čaroděje

První série

1. Jiří Pavlovský: Magie pro každého

2. Jiří Pavlovský: Město mrtvých

3. Ondřej S. Nečas: Kruté stroje

4. Dušan D. Fabian: Sonáta pro Azazela

5. Jiří Pavlovský: Výtah do pekla

6. Jakub Mařík: Drsné sny

7. Ondřej S. Nečas: Síť přízraků

8. Martin D. Antonín: Pekelná šleha

9. Darek Šmíd: Žrádlo pro psy

10. Jiří Pavlovský: Kladivo na démony

11. Jan Hlávka: Bůh strachu

12. Jiří Pavlovský: Poslední stadium

Antologie

Jiří Pavlovský (ed.) a kolektiv: O krok před peklem

Samostatný román

Jiří Pavlovský: Slepý hon

© Jiří Pavlovský, 2012, 2024

Cover © Lubomír Kupčík, 2012, 2024

Cover Art © Lukáš Tuma, 2012, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2012, 2024

ISBN 978-80-278-0003-2 (print)

ISBN 978-80-278-1470-1 (ePub)

ISBN 978-80-278-1471-8 (mobi)

ISBN 978-80-278-1472-5 (pdf)

Kladivo na čaroděje

Praha je magické město – a ta magie vás může zabít.

V tom lepším případě.

Když vám teče do bot, když vás pronásledují přízraky – koho zavoláte?

Tým Felixe Jonáše určitě ne. Pokud už by přece jen přijeli, tak vás nechají pekelným silám napospas, aby vám pak mohli vybílit byt. Jenže někdy je situace tak zoufalá, že vám nezbývá nic jiného než obrátit se na lidi, kteří jsou naprosto odepsaní – a doufat, že to přežijete.

Série Kladivo na čaroděje vás zavede do našeho světa, jak ho neznáte… a jak ho ani netoužíte poznat. Alespoň ne na vlastní kůži. Světa magie, temných přízraků, oživlých mrtvol, zabijáků, démonů, psychopatů, nekrofilů, upírů – a to mluvíme jen o kladných hrdinech. Ti, proti kterým bojují, jsou ještě mnohem horší…

Dům hořel akvílel jako malé dítě, kterému rodiče odmítli koupit hračku, ale pořád ještě bojoval. Na chvíli dokonce plameny úplně zmizely azdálo se, že dům boj vyhrál, ale pak vyšlehly znova, sještě větší zuřivostí. Už se to nedalo zastavit.

„Tady by měl být,“ řekl muž vobleku, když otevíral dveře limuzíny. „Felix Jonáš.“ ¨

Zvozu vystoupil šéf akční divize vatikánské vyšetřovací komise, elegantní Kilián, podíval se na muže, pak na hořící dům apak zase na muže. „Nepovídejte? Vážně?“

„Já…,“ začal muž, ale Kilián už mířil kdomu. Byl naštvaný. Oblek, který měl na sobě, bude na odpis. Nasákne kouřem abude špinavý od padajícího popílku. Ale měl to čekat. Jestli je někde Felix Jonáš, tak člověk může čekat smrt azkázu– vtom lepším případě. Měl by být vlastně vůbec rád, že to odskákal jen jeden dům.

„Ten dům… je evidentně posedlý,“ řekl muž. Kilián si jen útrpně povzdechl. Smrt, zkáza, zničený oblek aidiot na krku. Čím dál lepší.

Když kráčel přes zchátralou předzahrádku, všiml si trosek. Nahlédl za roh. Dům měl ve zdi díru… aco bylo zajímavější, byla proražená dovnitř. Jako by se do něj chtěl někdo probourat. Tankem. Hmm.

Došel zpátky ke vchodu achvíli čekal, než poskokovi dojde, že má otevřít. Došlo mu to. To, že možná bude klika žhavá, už ne. Zatímco si třel popálenou ruku okalhoty, vstoupil Kilián dovnitř.

Felix Jonáš ležel vkaluži krve, na zemi vchodbičce vedoucí kamsi do kuchyně, vedle znetvořeného mrtvého těla. Na schodišti se svíjel přízrak staré ženy, dům se plnil kouřem anahoře se někdo snažil vyrazit dveře. Hmm.

Felix Jonáš otevřel oči apodíval se na Kiliána. „Ach jo. To mi ještě chybělo.“

„Co tu, sakra, děláš?“ zeptal se Kilián.

„Snažím se neumřít.“

„Jak to jde?“

„Zeptej se mě za pět minut. To už budu chytřejší.“

„Na to bych nesázel. Co se tu stalo?“

Felix se rozhlédl kolem. „Ani nevím. Tak to tu vypadalo, už když jsem přišel.“

Nahoře explodovaly dveře apo schodech dolů se vyřítila skupina kašlajících lidí. Kilián poznal Klaudii, tu holku se špičatou bradou, kterou vždycky podezříval, že bojuje za práva stromů nebo tak něco. Pak ten malý tlustý úchylák sfixací na mrtvoly, který se jmenoval nějak jako ten český politik… Komárek? Ne, Walter. Divný jméno. Něco zašramotilo vpřízemí azpostranní místnosti vykulhala mánička aurovnávala si na nose kulaté brýle. John Lenon by se obracel vhrobě. Pomalu se scházeli uFelixe. Holka se držela za hlavu.

„Tys ho zabil?“ zeptala se mánička Kiliána tónem, jako by se ptala, jestli je venku hezky.

„Ještě ne,“ řekl Kilián apodíval se směrem kjídelně na konci chodby, kdo vyleze odtamtud. Začalo to být zajímavé. „Co se tady stalo?“

Tlouštík se přiřítil ke Kiliánovi snapřaženou rukou. „Walter Semerád. Jsem rád, že vás poznávám.“

„Nápodobně,“ řekl Kilián aruku ignoroval. „Co se tady stalo?“

Všichni živí vmístnosti se podívali na sebe apak na Felixe. „Nic zajímavého,“ řekl Felix. „Posedlý dům. Šli jsme se do něj podívat, abychom ho…“

„Odčarovali,“ řekl ten vlasatý sbrejličkami.

Felix na něj upřel pohled, povzdechl si ařekl: „Tak nějak. Odčarovali.“

„Azřejmě jste přišli na to, že nejlíp se odčarovává skanystrem benzínu asirkami,“ řekl Kilián.

„Ani ne. Jenže pak sem vtrhla Sedmička, která byla přesvědčená, že se tu skrývá poslední magiograf, což se náhodou iskrýval…“

„Náhodou,“ řekl Kilián.

„Náhodou. No aoni ho chtěli zabít. Pak se do sebe všichni pustili, do toho duchové, monstra, magie… anakonec skončili všichni mrtví, kromě…,“ Felix se podíval na skupinku na schodech. „Kde je Ester?“

„Fuč,“ řekla Klaudie. „Jakmile magie oslabila, zmizela pryč.“

„Aha,“ řekl Kilián. „Zmizela pryč.“

„Ale ještě tu nějací členové Sedmičky zbyli. Trochu mrtví, ale jinak vpohodě.“ Felix ukázal prstem tam, kde je naposledy viděl, když coby Walterem ovládané zombie kráčeli, aby odlákali níťaře… vraždící monstra, které stvořila jedna holka, aby se pomstila magiografům za to, že jí zabili sestru. Bylo to složité.

„Hmm,“ řekl Kilián. „Dva členové nejmocnější organizace mágů mrtví. To ti mám věřit?“

„Vážně. Jdi se podívat.“

Kilián se ušklíbl, dal si kapesník před pusu apustil se dál chodbou. Nemusel jít daleko, aby se přestal usmívat. „To… to… to je…“

„Jo. Druhý by měl být někde poblíž.“

„Mrtvý.“

„Tak nějak.“

„Doprdele.“

„Přesně to jsem říkal ijá,“ vložil se do rozhovoru vlasatec. „Jak jim máme říkat, když je jich teď jen pět? Budou si muset nechat předělat vizitky.“

„Musím si zavolat. Nehněte se zmísta,“ řekl Kilián, rychle prošel chodbou, která se pomalu plnila dýmem, avyšel ven.

Felix se ztěžka postavil na nohy. Ikdyž se dům bránil, co se dalo, nepřirozený chlad se čím dál rychleji měnil vsice přirozené, ale zato dost nebezpečné horko.

„Měli bychom si sjednotit výpovědi,“ řekl Walter důrazně. „Dohodnout se, co řekneme, až nás budou vyslýchat. Jenom tak se ztoho můžeme dostat.“

„Optimisto,“ řekl Vincenc. „Musíme zdrhnout. To je naše jediná šance. Prostřílíme se.“

„Výborný nápad,“ řekl Felix. „Má to jen jeden malý háček.“

„Nemáme pistole?“

„Nemáme pistole.“

Všichni se podívali na Felixe vočekávání nějakého řešení. Koneckonců on je do toho dostal. Jenomže Felixe vůbec nic nenapadalo. Inkvizice byla nebezpečná, ale mnohem nebezpečnější byli mágové atěm se nebude líbit, že kvůli Felixovým hokus pokusům přišli odva lidi. Takže co dělat? Musí se nějak dohodnout sinkvizicí. Kilián je sice idiot, ale třeba se jim podaří domluvit se na nějaké spolupráci. Můžou si vzájemně krýt…

Řev motoru přehlušil ipraskání ohně. Vincenc přešel úzkou chodbu, otevřel dveře ven azase je zavřel. „Jsou pryč.“

„Kdo je pryč?“ nechápal Walter.

„Inkvizice. Odjeli.“

Skupinka se vrhla ke dveřím aFelix, opřený ostěnu, se pomalu šoural za nimi. Ulice před domem byla prázdná.

„Kde…,“ začal Walter apak toho nechal.

„Odjeli,“ řekla Klaudie. „Vážně odjeli.“

„Jestli inkvizice hodlá dělat, že nic neviděla ani neslyšela, jestli se bojí…, tak je to vážně dost špatný,“ prohlásil Walter temně.

Za nimi se ze stropu zřítil hořící lustr.

* * *

Vautě bylo ticho. Asi pět vteřin.

„Myslím,“ vztyčil Vincenc prst, „že bychom měli udeřit jako první. Vyrazit do sídla nepřítele avyhladit zbývající Pětku. Než se pustí oni do nás.“

„Proč by se do nás pouštěli?“ namítla Klaudie. „Byla to nehoda. Nemohli jsme za to. Tedy… ne úplně. Když jim to vysvětlíme…“

„Tak nás možná místo brutálně apomalu zabijou bezbolestně arychle,“ uvažoval nahlas Felix Jonáš. „Přišli olidi. Mocní mágové. Nedotknutelní. Někdo musí nést následky.“

„Tak co ta… Monika nebo Petra? Co to všechno spunktovala? Ajejí organizace Smrt mágům?“ řekl Walter.

„Tak se jmenuje?“ pídil se Vincenc.

„Ne. To jsem jen tak plácl.“

„Škoda. Je to dobré jméno. Nemůžeme se jmenovat Smrt mágům?“

„Jo, to je skvělé jméno,“ řekl Felix Jonáš. „Stím se nám bude se Sedmičkou skvěle vyjednávat.“

„Pětkou.“

„Můžu tam jít sama,“ navrhla Klaudie. „Zkusím jim to vysvětlit.“

„Klidně běž,“ řekl Walter. „Já nehodlám sloužit jako odstrašující příklad. To tedy ne. Leda bychom jim přinesli hlavu té mrchy.“

„To je nápad,“ řekl Felix.

„To nemyslíš vážně!“ rozčílila se Klaudie. „Já vím, že nás podrazila, ale nikoho…“

„Nemyslím to stou hlavou. Musíme mít při jednání se Sedmičkou…“

„Pětkou.“

„Sklapni, Vincenci. Musíme mít při jednání něco vrukávu.“ Felix se zamyslel. „Kvůli čemu ten masakr začal? Kvůli tomu, že se magiografové dostali knějaké zásadní informaci, kterou chtěla Sedmička ututlat. Když získáme tu informaci, budeme mít šanci.“

„Magiografové jsou mrtví.“

„Což neznamená, že to znich nedokážou Walter sKlaudií dostat. Koneckonců tehdy vmárnici se vám to sadresou povedlo.“

„Plesnému rozmátil hlavu níťař. Ten už je nám na nic.“

„Jsou ijiní mrtví magiografové.“

„Možná, ale kde?“

„Vmárnici?“ navrhl Vincenc.

Felix se zamyslel. Pokud byla smrt magiografů násilná, nebylo vPraze moc míst, kde by mohli být. To se dalo objet. Bude to opruz, ale dá se to.

„Dobře,“ řekl. „Začneme vMotole apak pojedeme dál. Radši pojedeme všichni, kdyby se nás Sedmička…“

Vincenc mlčel.

„… kdyby se nás Sedmička rozhodla vyřídit dřív.“

Apak položila Klaudie otázku, oníž doufal, že ji nepoloží. „Aco se mi tam nahoře vlastně stalo?“

„Co?“ řekl Felix.

„Ztratila jsem vědomí. Něco bouchlo?“

„Ne,“ řekl Vincenc, než ho Felix stačil zarazit. „Ester tě majzla po hlavě lahví.“

Ach jo. „Ano,“ řekl rychle Felix. „Praštila tě po hlavě apak se teleportovala, aby mohla zabít magiografa. Snažil jsem se jí vtom zabránit,“ Felix vrhl výhružný pohled na Vincence, který se zrovna nadechoval, aby vyjádřil své pochybnosti ktomuhle popisu dění, „ale pozdě. Než jsem se dostal ven, bylo po všem.“

„Já myslela, že se nemůže teleportovat. Vždyť to zkoušela, a…“

„Nemohla se teleportovat ven. Vdomě to nebyl problém.“

„Takže ho zabila ona?“

„Ne tak úplně,“ rozhodl se Felix vnést do vyprávění trochu pravdy, „našla ho Petra, porušila ochranu aroztrhali ho níťaři.“

„Aty stím nemáš vůbec nic společného.“

„Ne.“

„Všechno Ester.“

„APetra.“ Felix se podíval na ostatní. „Že jo?“

Walter řekl: „Přesně tak.“

Vincenc řekl: „Ženský jsou mrchy.“

„Tys ho chtěl zachránit.“

„Chtěl jsem to vyřešit jinak.“

„Jak?“

Felix rychle přemýšlel. „Vincenc by dokázal převést jeho energii na někoho jiného. Jako stou myší. Jako otisk. Takže by ho níťaři zabili…“

„Koho jsi chtěl zabít?“ zeptala se podezřívavě Klaudie.

„Nevím… určitě by se tu něco našlo. Nějaká krysa… nebo tak,“ fabuloval dál Felix Jonáš apo očku se díval na Vincence. Ten jen sledoval domy, které si za okny auta hrály na honěnou. „Je to starý barák, určitě tam musela být spousta krys. Nemáš nic proti zabíjení krys, doufám.“

„Mám. Ale míň než proti zabíjení lidí.“

„No vidíš. Jenže se do toho vložila Ester…“

„Myslíš, že by mohla mít Ester kamarádku Polly?“ zamyslel se Vincenc.

„Co?“

„Že by to pak bylo duo Polly–Ester.“

Chvíli bylo ticho.

„Jako polyester.“

„Jo. Chápu.“

Felix zatočil na křižovatce doleva. Cesta byla volná apo stranách mu salutovaly billboardy, jak se ztoho skvěle vylhal. Vincenc se kněmu naklonil apošeptal mu: „Víš, že by to mohlo fungovat?“ Tím mu zkazil náladu. Něco jiného je lhát, aněco jiného zjistit, že to celé šlo udělat líp.

Zatočili.

„Řekla bych, že už jsme tady,“ prohlásila Klaudie sklesle.

Plameny stravovaly budovu. Dneska už druhou. Felix se zaklonil vsedadle azavřel oči.

„Jen tu nejsme jako první,“ řekl Walter.

* * *

Prahu zachvátil požár márnic. Kremace až do domu. Policie to asi hodí na nějakou mafii, která se snaží zahladit stopy, avpodstatě bude mít pravdu.

„Tak to by bylo,“ řekl Felix Jonáš.

„Co budeme dělat teď?“ zeptal se Walter.

Klaudie zvedla ruku. „Budeme muset za Sedmičkou. Zkusit se snimi dohodnout.“

„Po tom, co udělali tohle? Vážně si myslíš, že snáma chtějí vyjednávat?“

„Nezabili nás ještě, ne? Anic nás nechrání. Žádný barák, který tlumí magii.“

„Asi si nás nechávají nakonec.“

„Nebo jim jde jen oty magiografy. Nechtějí riskovat, že někdo přijde na to, na co přišli oni. Na způsob, jak udělat magii dostupnou pro každého.“

„To byla jen teorie,“ řek Felix. „Může to být něco úplně jiného.“

„Možná. Důležité je, že to třeba snámi vůbec nesouvisí. Třeba po nás nejdou. Jedné znich jsme koneckonců zachránili život.“

„Klaudie, já vím, že jsi naivní,“ řekl Walter, „ale připadala ti Ester jako člověk, který by si potrpěl na vděčnost?“

To Klaudii umlčelo. Walter se nadechl a, trochu zajíkavě, pokračoval. „Já bych měl nápad. Musíme někoho… nevím, jak bych to řekl…, no…, obětovat. Ajelikož…, ato si přiznejme…, to všechno byl… vážně… Felixův nápad, je celkem fér…, aby to byl on.“

„Díky za důvěru,“ řekl Felix.

„Promiň. Promiň. Nic proti tobě nemám, rozumíš, ale nemáme na výběr.“

„Máme,“ řekl Vincenc. „Můžeme jim říct, že jsi za vším byl ty. Že jsi tahal za provázky zpozadí. Šedá eminence.“

„Jo,“ řekl Felix. „To není špatný nápad.“

„To je špatný nápad! Tomu by nikdy neuvěřili, že jsem za tím vším já. Tomu nikdy neuvěří. Jen se na mě podívejte…“

„Maskování,“ řekl Vincenc.

„Dokonalá přetvářka,“ řekl Felix. „Jsi génius zločinu.“

„Tohle už není legrační, já…“

Bouchla dvířka od auta aKlaudie kráčela po chodníku. Šla rychle aFelixovi chvíli trvalo, než ji dohnal. „Co se děje?“

„Byl to můj nápad, jít za Sedmičkou. Tak tam jdu. Nehodlám poslouchat, jak se hádáte.“

„My se nehádali. To byla jen taková…“

„Zkusím se snimi dohodnout, akdyž to nevyjde, tak to vezmu na sebe.“

„To je kravina.“

„Walter má pravdu. Sedmička bude chtít naše hlavy.“

„Máme něco vzáloze.“

„Co? Magiografy? Ztěch je popel.“

„Ne. Tu organizaci, co vyhlásila válku mágům.“

„Nic oní nevíme.“

„To ale Sedmička neví. Dá nám to čas. Rozhodně je to aspoň něco.“

Klaudie se zastavila. „To je ale hodně chabé.“

„Lepší něco než nic. Pojď, vrať se zpátky.“

„Nemůžu.“

„Proč? To tak moc chceš umřít?“

Klaudie se zatvářila rozpačitě. „Po tom, co jsem tak dramaticky odešla, je blbý, abych se teď zase vrátila.“

Felix Jonáš se otočil kautu, hvízdl amávl rukou. „Tak my přijdeme za tebou. Tady kousek je park. Posadíme se tam azvážíme možnosti.“

Za chvíli už seděli na lavičce. Každý na jedné. Vypadali tak, že se jim ibezdomovci vyhýbali.

„Takže… plán,“ řekl Felix nahlas, aby ho všichni slyšeli. Paní, co venčila psíka, se po něm podívala apak sebrala klacíky apidipinče apoodešla. „Za prvé: úkryt. Použijeme tu samou metodu. Najdeme nějaké posedlé místo. Budeme muset snést zimu, přízraky anějaké ty zlé síly, ale budeme vbezpečí před mágy. Druhá věc: Začneme pátrat po lidech zté organizace. Známe jméno holky, máme stopu. Petra Božděchovská. Našel jsem jí na netu, nebude problém zjistit, kde bydlí…“

„Vážně si myslíš, že ji tam ještě najdeš,“ zeptal se Vincenc.

„Ne. Ne, je určitě někde zašitá. Ale mohla za sebou nechat nějaké stopy. Musela zmizet narychlo. Což mi připomíná– my se taky domů vrátit nemůžeme. Nikdo znás. Sedmička to může mít obšancovaný.“

„Ale potřebovala bych se převlíct,“ řekla Klaudie. „Jsem špinavá asmrdim. Ovás ostatních ani nemluvím.“

Skupinka se na sebe podívala. „Trocha údržby by mi neuškodila,“ uznal Walter.

„Musíme se někam zašít. Převlíknout, umejt anajít informace oPetře,“ řekl Felix.

„Mám jednoho kámoše,“ řekl Vincenc.

„Máš kámoše,“ řekl pochybovačně Felix.

„Jo. Je to upír.“

„Upír?“

„Jo. Upír, anavíc je to hacker.“

„Upír hacker?“

„Přesně tak.“

* * *

„Nejsem hacker,“ řekl mladík, když si utíral mastné ruce do trička snápisem Joss Whedon is my master now. Bylo to černé tričko velikosti XXL ašestnáctiletý kluk ho vyplňoval opravdu odpovědně. Popotáhl si kraťasy.

„Počkej,“ uklidnil ho Vincenc. „To jsou známý, před nima můžeš mluvit.“

„Můžu? Tak fajn. Takže poslouchejte: Nejsem hacker!“

„Ale vždyť jsi pořád připojený na počítači…“

„Protože na něm hraju!“

„Říkal jsi přece, že jsi na netu…“

„Jo, hraju tam Wowko!“

Felix přešlapoval na chodbě panelákového domu. Přišlo mu, že diskuze se musí rozléhat až do sklepa aže je na čase to utnout. „Omlouváme se. Došlo knedorozumění. Mělo mě to hned napadnout, že je to kravina, když Vincenc tvrdil, že jste upír.“

„Ne, to měl pravdu. Upír jsem. Hacker ne.“

Zhloubi bytu se ozval hlas. „Emile? Kdo to je?“

Emil se otočil. „To nic, mami. To je jen Vincenc akamarádi.“

„Vincencek?“

Něco se blesklo ave dveřích stála stará paní adržela Vincence vsevření. „Vincencku, tebe jsem ale dlouho neviděla. Že jsi zase zhubnul? Měl bys pořádně jíst, už jsi hubenej jako lunt.“ Paní si teprve teď všimla ostatních, postavila Vincence na zem anapřáhla ruku ke Klaudii. „Dobrý den, já jsem Millerová. Říkejte mi Květo. Všichni mi říkají Květo. Vy jste tu sVicenckem, že? Tak pojďte dál, nestůjte tu na chodbě. Dáte si něco kvečeři? Mám navaříno, je toho dost pro všechny.“

„Dobrý den,“ řekla Klaudie. „Klaudie Doskočilová. Moc mě těší, ale nechceme vás obtěžovat.“

„Jaké obtěžování. Já jsem ráda, když za Emilkem někdo přijde. On jinak celé noci jen sedí upočítače. To není zdravý.“

„Jsem mrtvý, mami,“ řekl Emil.

„Nevymlouvej se. Stejně bys měl chodit častěji ven,“ napomenula ho maminka anatáhla ruku kFelixovi. „Vás taky neznám, že ne?“

„Felix Jonáš,“ představil se Felix Jonáš.

„Walter Semerád. Doktor Walter Semerád,“ řekl Walter.

„Pojďte dál aomluvte mě, mám jídlo na plotně. Zatím si jděte popovídat sEmilkem ajá vás pak zavolám.“

Apaní už tam nestála, jen zoufalý Emilek, který upíral oči ke stropu panelákové chodby. Pak řekl: „Tak pojďte.“

Vpředsíni si sundali boty arozebrali si látkové pantofle. Emilův pokoj byl vpodstatě jen stůl spočítačem, knihovna podél stěny apostel. „Sedněte si na postel, stejně jinde není místo,“ řekl Emil.

„Uhni, Vincencku,“ řekl Walter, posadil se na kraj postele… avzápětí seděl na zemi.

„Neříkej mi tak,“ zavrčel Vincenc.

„Tak…,“ řekla Klaudie, „vy jste upír?“

„Klidně mi tykejte,“ zapýřil se Emil. „Aano. Jsem upír. Dítko noci. Většina naší guildy jsou upíři. Díky tomu máme dost času na levelování.“

„Aha,“ řekla Klaudie, která netušila, očem mluví, atak se radši rozhlížela kolem.

Emil po očku mrknul na Vincence, ukázal na Klaudii atázavě zvedl obočí. Vincenc se na něj nechápavě zadíval. Emil ukázal jedním prstem na Klaudii, druhým na Vincence apak ty dva prsty přirazil ksobě.

„Já nejsem jeho přítelkyně, jestli mají ty posunky znamenat tohle,“ řekla Klaudie.

Emil zrudnul. „Vážně ne? Tak…,“ rozhlédl se po ostatních.

„Nejsem ničí přítelkyně,“ řekla Klaudie. Emil zabořil zrak do koberce. „Aha… Hmm… Achodila jste někdy supírem?“

„Ne.“

„Achtěla byste?“

„Není mezi námi trochu věkový rozdíl?“ řekla Klaudie.

„My upíři nestárneme jako vy, smrtelníci. Jsem starší, než vypadám.“

„Kolik ti je doopravdy?“

„Doopravdy… no…,“ Emil se zamyslel. „No… už osmnáct… za dva měsíce.“

„Páni,“ řekl Felix. „Tos musel zažít věcí! Jaké to je, sledovat, jak se mění historie?“

Emil se otočil ke Klaudii. „Dělá si ze mě legraci, co?“

„Klidně ho ignoruj. My to tak děláme taky. Přišli jsme tě požádat opomoc.“

Do pokoje nahlédla maminka. „Není někdo zvás vegetarián?“

Klaudie zvedla ruku. „Ale se mnou si nemusíte dělat hlavu, já jsem jedla.“

„Jsi hubená jako lunt, holčičko. Potřebuješ se pořádně najíst. Něco tady určitě najdeme, neboj se.“ Zmizela.

„Hele,“ řekl Vincenc, „prosím vás, tvařte se, že vám to chutná. Děsně to prožívá, když to někomu nechutná.“

„Jo,“ řekl Emil. „Tvrdí, že iupír by se měl správně stravovat. ‚Člověk potřebuje něco pořádného do žaludku, ikdyž je nemrtvý.‘ Tak zkouší pořád vařit všechno skrví. Dokonce dělá kuchařku. Vaříme shemoglobiny– česká upírská kuchařka.“ Zahleděl se omluvně na Klaudii. „Krvavé koblihy. Bábovka skrví.“

„To těžko. Kvůli pravidlu tří moc upírů není.“

„Mi casa, su casa.“

„Asi.“