Smůla a zázraky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihynastole.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Fixová

Smůla a zázraky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Anna Fixová, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7448-218-2

ISBN e-knihy 978-80-7448-268-7 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7448-277-9 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7448-278-6 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

Jsem dobrodruh.

Teda, nechápejte mě špatně, já jsem vlastně dost líná, ale ráda cestuju na neobvyklý místa. Místa, kde není moc lidí. Nejraději na sever. A když tam jsem, snažim si to ulehčit, co to dá. Protože ve svejch čtyřiceti jsem už dost zvyklá na pohodlí. No, nechci lhát – o věku to nebude, spaní ve stanu za svůj život bych spočítala na prstech obou rukou.

Takže to jsem já, Anička. Línej dobrodruh na cestách. Ano, to je opravdu jedna z věcí, co by mě mohla zcela spolehlivě definovat. Na těch cestách fotim. Prej docela slušně. Ale co je nejdůležitější, hlavně se mi na cestách dějou všelijaký katastrofy. Takhle: většinou, když už jsem na místě, tak je to dobrý. Jenom ty cesty tam a zpátky mi dávaj dost zabrat. V širším okolí už si toho začali lidi i všímat. Většina z nich si škodolibě kupuje hory popcornu a sleduje na sociálních sítích (kde se ze svejch útrap vypisuju), co se tý holce zase stane. A ty nejbláznivější z nich chtěj jet se mnou. A když už se mnou jedou, tak mi pak většinou po návratu řeknou, že už se mnou nikdy nikam nepojedou. Blbý, no.

Jedinej, koho to snad nikdy neomrzí, je moje máma. Ta taky figuruje ve většině příběhů tady popsanejch. Ta mi ke jménu Anna, k lásce ke kultuře a umění a samozřejmě i dalším věcem, dala do vínku ještě něco hodně důležitýho. Pořádnou dávku sarkasmu. Sarkasmem se u nás doma nikdy nešetřilo. Naše schopnost všechno suše okomentovat a z ničeho nedělat velkou vědu a na život nahlížet velmi cynicky mě už stála desítky hodin u psychologů. Takže i když se dějou dramata, mám pocit, že se s nima musim vypořádat smíchem. Akorát u toho brečim jako kráva, protože i přes to všechno jsem velmi citlivej a snad bych i řekla, že dokonce přecitlivělej člověk. Smích přes slzy, to jsem taky já.

Tahle schopnost mě nejspíš přivedla sem. Myslím k napsání týhle radosti. To když si někdo všiml toho mixu opravdu nešťastných příhod podaných tak, že to ostatní chtěj slyšet pořád dokola a doufaj, že moje smůla na cestách nikdy neskončí. Protože jinak by byla nuda. No. Já vlastně nevim, co si o tom myslet. Protože i když to tak nevypadá, většinou mě to stojí dost nervů. Ale dobře, jestli to maj bejt jen tyhle divný příhody, za který si většinou stejně můžu sama, a žádný větší katastrofy, tak ať. No každopádně: lidi si toho všimli a vznikla tahle knížka. Knížka ambivalence. Hezký fotky, strastiplný zážitky. Smích a slzy. Smůla a zázraky.

Pravděpodobně si budete u čtení říkat, proč to někdo, komu se každá cesta nějak nepěkně zkomplikuje, zkouší dál a dál? Zázraky. To je ta odpověď. Pokaždý, i když to absolutně nejede podle plánu, se stane nejeden zázrak. A proto si chci plnit sny dál, a dokud budu moct, utrácet svoje peníze za cestování. Protože mi to v životě dává velkej smysl. A to je teda víc než dost, řekla bych.

Lásku k cestování jsem objevila asi ve dvanácti, když mě máma vzala na eurovíkend do Paříže. Předtím jsem absolvovala pár „běžnejch“ zájezdů do bejvalý Jugoslávie k moři. Ale na tu Paříž si vzpomínám velmi jasně. Jely jsme karosou a spaly ve Formuli 1, kde byly takový ty záchody na konci dlouhý chodby, který se po použití hermeticky uzavřely a celý jejich prostor se automaticky osprchoval. Vybavuju si, jak už tenkrát mi to přišlo strašně neekologicky divný a taky jak jsem se několikrát málem počůrala, když jsem čekala venku, až se ten proces čištění dokončí.

Když jsem z Paříže odjížděla, brečela jsem. Fakt hodně. A bylo mi smutno. To město mě uchvátilo natolik, že v mým pokoji přibyly k plakátům Kelly Family ještě Eiffelovky všeho druhu. Tenkrát jsem si myslela, že Paříž vidím naposledy v životě. No, spletla jsem se. Naštěstí. V dospělosti, když jsem začala cestovat a výrazně se zlepšil můj hudební vkus, jsem se tam vrátila několikrát.

Mojí největší překážkou byl do tý doby nepředstavitelnej strach z lítání. Bála jsem se tak strašně, že jsem dokonce absolvovala šestatřicetihodinovou cestu autobusem do Bulharska. Pamatuju si na ten zájezd fakt živě. Jela jsem s mámou a tetou, a abych v pubertálních letech nemusela trávit zájezd u moře jen s rodinou, mohla jsem vzít s sebou kamarádku. Výhoda byla, že Helenka byla starší a byla kámoška jak se mnou, tak s mojí rodinou. Tím se stala i mým sparring partnerem v cestě autobusem, kdežto rodina letěla letadlem, do kterýho bych tenkrát nenastoupila ani za nic.

Došly jsme s Helenou natěšený na odjezd a místo slibovanýho luxusního busu… přijela karosa. Taková ta s nízkejma sedačkama, kde si ani hlavu neopřeš. Luxusní autobus je prej rozbitej a posílaj jinej z Bulharska a potkáme se na půli cesty. S tímhle v podstatě linkovým autobusem jsme se vydali směr Bratislava a sledovali, jak nás předjíždí dopravci Praha–Brno. Na novej bus jsme čekali v Blavě asi 5 hodin někde na chodníku u nádraží, který bylo přes noc zavřený, takže nebyla ani možnost dojít si na záchod. Když naše spása dorazila, záchod se pod náporem nešťastníků rozbil cca do hodiny a my museli po cestě pořád stavět. Ale aspoň jsme si mohli opřít hlavu. Mezitím se máma s tetou usadily pohodlně do letadla a za dvě hodiny byly na místě.

Jinak tohle byl můj poslední zájezd s cestovkou. Kromě toho, že jsem se asi druhej den přiotrávila vodkou na místní diskotéce a po zbytek pobytu nebyla schopná nic moc jíst, měla jsem břicho nafouklý jak balón, zvedal se mi žaludek, spálila se na slunci a šlápla na ježka, se nic zvláštního nestalo.

Takže tohle jsem já, Anička, čtyřicet let, herečka, fotografka, se smyslem pro humor, léčená s depresema, který se i přes medikaci sem tam objevujou, a s touhou neustále někam utíkat, nejlíp za polární kruh. Holka se spoustou přátel, který jí držej na cestě životem palce a těší se, až zase někam pojede a něco se pokazí. Tak mi dovolte, abych vás taky na chvíli vzala na tuhle jízdu. Jízdu horskou dráhou do vzpomínek i do současnosti, kdy mám pocit, že ten vozejk jede nekontrolovatelně a každou chvíli se zřítí. Protože, jak už jsem jednou psala: smích a slzy. I to jsem já.

Lofoty 2020

leden

Norsko. Za polárním kruhem. První moje cesta na sever v zimě. Opravdu v zimě, těsně po polární noci. V čase, kdy se slunce přehoupne zase přes horizont. Ne moc, jen kousíček denně. A každej den o trochu víc. Aby se pak postupně připravilo na polární den, kdy si zas z oblohy neodskočí vůbec.

Lofoty, souostroví asi osmdesáti ostrůvků a prej jedno z nejkrásnějších míst Norska. Měla jsem je v merku už dýl. Když jsem začla googlit „Lofoten winter“, bylo rozhodnuto. Jen jsem nevěděla, jestli chci jet na tuhle dobrodružnou jízdu sama. Pověst už jsem měla docela pošramocenou – naposledy jsem uvízla jedenáct hodin na trajektu na Azorech. Potřebovala jsem se dostat na jinej ostrov, odkud mi letělo letadlo domů, ale nějaký lano se zamotalo do lodního šroubu. Přivolali potápěče a ti se ho snažili vyprostit asi pět hodin. Po týhle době, kdy jsme ale trajekt nesměli opustit, nám řekli, že se to nepodařilo, takže se nikam nejede. Což bylo zlý, protože další trajekt plul až za tejden. A to letadlo z vedlejšího ostrova mi letělo za dva dny. Kamarád na facebooku poznamenal, že je div, že Portugalci vůbec dopluli jako první do Indie. U informací se utvořila obrovská fronta, a než jsem se dostala na řadu, tak to záhadně opravili a mohli jsme plout. Blbý bylo, že se moře během toho strašně rozbouřilo a na cestě začal snad každej druhej zvracet. Takhle jsem plula pět hodin. No, takže tohle byla moje poslední historka z léta a asi uznáte, že shánět po tomhle sparring partnera byla dost nelehká situace, abych to vyjádřila eufemisticky. Zbyla mi máma. Je nadšená pokaždý, když ji někam beru. Souhlasila a já měla radost. Taky ji podezřívám, že je jediná, která si o těch cestách se mnou myslí, že jsou strašně zábavný. Moje věčná optimistka.

Takže nejsem sama, jsme dvě. To bude fajn. Máma taky „gůglí“ a nachází, že na severu může bejt až minus dvacet. Jelikož je horkokrevná a je jí furt vedro a v jednom kuse se potí, nakupuje si výbavu jen do minus patnácti. Nakonec je tam průměrná teplota díky Golfskýmu proudu asi plus šest stupňů.

Já nacházim na netu online průvodce lednovejma Lofotama od jednoho fotografa. Kupuju ho za ne úplně levnej peníz, ale ty fotky v něm vážně stojej za to. Beru to jako velkou inspiraci. Týpek v něm slibuje v lednu to nejlepší světlo na focení. V podstatě dvouhodinovej západ slunce. Protože v týhle části roku bývá světlo opravdu jen malou část dne. A jelikož se přehoupne jenom těsně přes horizont, to světlo je krásně narůžovělý. Úplná bašta pro fotografy. Nechávám si to jeho povídání a supr fotky vytisknout. V Copy general. Barevně. A dát do kroužkový vazby. Rázem se z toho stává nejdražší bedekr na světě. A to všechno proto… abych ho pak zapomněla doma. Ehm.

Každopádně v mým „světě“ znamenaj Lofoty v zimě krásný světlo na focení, jízdu na psím spřežení a pozorování polární záře z vířivky. Trochu mě znejistí předpověď počasí, ale nepropadám panice. Jedu za polární kruh, tam je to přece jako v tom pohádkovým bedekru, kterej leží na stole v obýváku.

Přistáváme večer v norským městečku Bodo. To je kousek pod Lofotama. Zítra ráno nás čeká jen krátkej přelet, asi dvacet minut. Je tma a strašně sněží. Věta „What the hell are you doing here in January?!“ od taxikáře, kterej nás veze z letiště na hotel, mě znejistí podruhý. Z hotelu vycházíme na procházku večerním městečkem ve vánici a kloužeme se do místní restaurace. Čínský. Tu v pravdě místní norskou jsme jaksi nenašly. Let sem proběhl v pohodě, a tak v klidu uleháme v místním hotýlku kousek od letiště. Vánice přece nemůže zkazit náš vejlet. Naopak. Aspoň tam bude hezky nasněžíno.

Ráno nasedáme do něčeho, co mě, jako zarytou odpůrkyni lítání, děsí jen od pohledu. Malý vrtulový letadýlko pro ne víc jak dvacet lidí… Sice už nesněží, zato ale prší, je pořád tma jako v ranci, protože, jak už jsem psala, tady za polárním kruhem je momentálně světlo tak od 11:00 do 15:00. A vůbec, to letadlo mi prostě… nahání hrůzu. Je moc malý. A taky nechápu, proč se letadla prostě nedělaj z toho, z čeho jsou vyrobený černý skříňky. Vzlítáme poloprázdní a letuška nás obchází ne proto, aby nám dala vodu, ale každýmu rozdává kostičku čokolády zabalenou v reklamním obalu od týhle letecký společnosti. No dobře, beru to tak, že letíme opravdu jen dvacet minut a tohle je milá pozornost.

„Co tady sakra děláte v lednu??“