winter renshawová

ŠVINDL

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Text copyright © 2023 by Nom de Plume LLC

Published by Montlake, Seattle

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Cover design by Hang Le

Cover photography by Wander Aguiar Photography

Translation © Jana Rajnyšová, 2024

Original English title: FAKE-ISH

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-699-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-700-1 (mobi)

Pro Maxine – prostě jen tak :-)

První kapitola

BRIAR

Před rokem

„Netvrď mi, že se všichni tihle lidé opravdu baví.“ Na barovou židličku vedle mě usedne neznámý muž s tyrkysově modrýma očima, stínem vousů po ranním holení na bradě a rozcuchanými čokoládově hnědými vlasy. Roztočí ve sklenici jantarově zbarvenou tekutinu a mávne rukou směrem k baru. „Jenom se přetvařují. Jinak to není možné.“

Prohlédnu si svého nového souseda lépe a poznávám v něm muže, který se cestou v autobuse držel stranou, i když se mu jedna z nevěstiných kamarádek z vysoké snažila bezostyšně kroutit zadkem přímo naproti obličeji. Podle toho, jak se díval skrz ni, mohla být klidně neviditelná. Když jsme vešli dovnitř, objednal si panáka whisky a zmizel – objevil se až teď.

„Nevím.“ Rozhlédnu se po tmavém, neony osvětleném prostoru kolem nás. On a já jsme jediní, kdo nezpívá, netančí a nepadá opilý na podlahu. „Nerada to říkám, ale myslím, že ti, kdo tu kazí zábavu, jsme my.“

„To je důvod, proč jsou ti lidé po hodině už úplně namol. Je to jediný způsob, jak se můžeš bavit na rozlučce se svobodou.“

Začne hrát písnička od Lil Johna a za mými zády se začne budoucí nevěsta s šerpou a tiárou kroutit a svíjet před svým snoubencem, který je tak opilý, že ani nedokáže rovně stát a neustále přepadává dozadu. Pádu na poslední chvíli zabrání jeden z jeho urostlých kumpánů, který se k němu vrhne a chytí ho. Za pár vteřin je ženich už opět u své vyvolené a snaží se ji plácat po zadku v rytmu písně o tom, jak někomu stéká pot po koulích.

„Těší mě, že romantici ještě nevymřeli,“ poznamenám.

Noc je ještě mladá a tihle lidé kolem mi připomínají děti z nějakého církevního sdružení, co poprvé v životě zakouší svobodu a dospělost.

„Vsadím dvacet babek na to, že se minimálně jeden člověk z naší party poblije ještě před půlnocí,“ dodám.

„Celou tuhle záležitost ohledně společné rozlučky se svobodou jsem nikdy nepochopil,“ pokračuje muž vedle mě a odvrací se od podívané, která se odehrává za námi. „Vysvětluje se to tak, že to vyjde levněji a je to větší zábava, ale realita je taková, že si nevěsta a ženich prostě nevěří. To je ten pravý důvod.“ Řádně si přihne, pak posune prázdnou sklenici k barmanovi a kývne hlavou. „Jak si můžeš vzít někoho, komu nemůžeš věřit?“

Ne, že bych s něčím z toho, co říká, nesouhlasila, jenom bych tyhle věci nikdy neřekla nahlas… společníkovi na večírku… přímo na tom večírku. Ostatně všichni přítomní vědí, jak barvitá byla vztahová sága Vivi a Bensona a jak moc byla prošpikována neprokázanými obviněními z nevěry a rozchody, které by nikdo z nás na prstech nespočítal.

„I toxická láska je láska,“ odpovím. „Raduj se z toho s nimi. To je všechno, co se od nás očekává.“

„To jde dost těžko, když je téměř jisté, že se nedočkají ani pátého výročí svatby. Je to jako sledovat blížící se železniční neštěstí a neudělat nic proto, abys ten vlak zastavila.“

„Není to náš vlak, abychom ho zastavovali. A nikdy nevíš, třeba jim to zrovna vyjde.“ Říkám to s vědomím, že šance na úspěch mohou být těžko ještě menší. „Omlouvám se, ale myslím, že jsem přeslechla tvoje jméno?“

„Dorian.“

„Briar,“ řeknu. „Odkud znáš ženicha?“

„Před lety jsme spolu bydleli na koleji. Na vysoké, v Syrakusách. Odkud znáš nevěstu?“

„Vivi je moje sestřenice.“ Usrknu ostružinové mojito a nasaju brčkem semínko limetky. Spolknu ho jako malou hořkou pilulku a snažím se nezkřivit obličej.

„Takže jsi tady z povinnosti k rodině.“

„Tím chci říct, že jsem součástí svatby,“ opáčím. „Jsem tu, abych jim vyjádřila svou podporu, stejně jako všichni ostatní.“

Barman dolije Dorianovi whisky z láhve, kterou vzal z nejvyšší police.

Nechápu, jak může tenhle až bolestně přitažlivý bručoun popíjet drahý alkohol v luxusním klubu v Karibiku. Měl by do sebe házet panáky, svádět krásné ženy a užívat si naplno – i přes tu příšernou hudbu, co tu hraje.

„Co bys teď dělal,“ zeptám se, „kdybys nebyl tady?“

Vydechne a přemýšlí nad odpovědí. „Nejspíš bych spal v autobuse na turné a ujišťoval bych se, že to basák zase nechce zabalit.“

„Ty hraješ v kapele?“

„Ne,“ řekne. „Já jí dělám manažera.“

„Takže bys teď radši pracoval?“

„Jde jim to líp, když jsem s nimi a držím je trochu zkrátka,“ opáčí.

„Co je to za kapelu?“ ptám se.

„Phantom Symphony.“

„No teda!“ Plácnu dlaní do barového pultu. „Ty jsi manažer Phantom Symphony? To jako vážně? Mám v iTunes celé jejich album i nové EP. Zrovna dneska ráno jsem je poslouchala v letadle. Tu novou písničku… Moon Drop Envy jsem si pouštěla dokola snad hodinu. Řeknu ti, jsem jimi přímo posedlá…“

Zalovím v kabelce a vytáhnu mobil, abych mu to ukázala, ale odbyde mě, jako by žádný důkaz nepotřeboval.

„Ty a všichni ostatní,“ odpoví.

Skupina Phantom Symphony se na hudební scéně objevila vloni, poté co vydala skladbu Starlight Serenade, která se brzo stala virální na všech sociálních sítích na světě. Netrvalo dlouho a vystoupili v Saturday Night Live a brzy poté i na předávání cen Grammy. Teď patří mezi deset nejstreamovanějších kapel planety. Jejich nadcházející turné bylo vyprodané ani ne minutu poté, co by zahájen předprodej vstupenek.

Není to jen tak nějaká kapela…

„Takže se bojíš, že jedna z nejlepších hudebních skupin na světě zahodí kariéru jen proto, že tam jeden víkend nejsi, abys je řídil?“

Poprvé za celý večer se alespoň trochu usměje. „Když to říkáš takhle…,“ odvětí.

„A je to tak?“ Na vteřinu položím dlaň na jeho ztuhlé rameno, ale pak ji zase stáhnu. Jsem kontaktní, emocionální typ a občas zapomínám, že každý takový není. „Každopádně, teď jsme tady. Měli bychom se bavit.“

Samozřejmě by bylo lehké tu sedět, nudit se, nadávat na starý přihlouplý pop a špatný mobilní signál nebo se zlobit, že Vivi a Benson donutili třicet svých nejbližších přátel letět do nekřesťansky drahého all inclusive rezortu v Dominikánské republice jen proto, aby objeli autobusem pár barů mimo hotel.

A taky by bylo lehké pozastavit se nad všemi ostatními akcemi, co si tahle svatba až do této chvíle vyžádala: společná hostina v Chicagu, společný zásnubní večírek v Breckenridge a příští měsíc týden trvající svatba v Poconos. Až to celé skončí, bude mě to stát víc než deset tisíc, a ona pro mě nikdy totéž nebude muset dělat, protože já se vdávat nikdy nebudu.

Ale k čemu by bylo dobré se kvůli tomu rozčilovat?

Navíc jsem nikdy nebyla typ, co by si hlídal „má dáti – dal“.

„Tak jak to, že se nebavíš?“ zeptá se.

„Kdo říká, že ne?“ Úkosem na něj pohlédnu a škubnu ramenem. Neříká nic, i když je zřejmé, že přemýšlí nad svým předpokladem. „Nikdo tě přece nenutil sem chodit, nebo snad ano?“

„Na žádné jiné akci jsem nebyl. Jenom tady, protože mi to přijde správné. Byli jsme na turné, takže jsem všechno ostatní zmeškal.“

„Jsem si jistá, že by úplně stačilo jít na svatbu.“

Můj pohledný společník zavrtí hlavou.

„Ti dva při všem tom plánování neposlali svatební oznámení s dost velkým předstihem. Ten týden budu ve Skotsku, zahajujeme tam evropské turné. Ale pro tebe ještě není pozdě,“ řekne a já tuším, že si mě dobírá. „Ještě máš čas říct jim, že se k nim v Poconos na sedm dní a nocí luxusních oslav v divočině nepřipojíš.“

„Moje šaty pro družičku za tisíc dolarů na to mají jiný názor.“ Napiju se. „A Vivi by mi to nikdy neodpustila.“

„Vážně?“ zavrtí hlavou. „Tomu se mi nechce věřit, vzhledem k tomu, kolikrát už odpustila Benjimu.“

Odfrknu si. Nikdy jsem neslyšela, že by Bensonovi někdo říkal Benji, a připomíná mi to toho malého ošuntělého psa z filmu. A jak tak o tom přemýšlím, přijde mi, že se Benson, se svými plavými vlasy, tmavýma lesklýma očima a nadšením na úrovni zlatého retrívra, pokud jde o cokoli, co se týká sportu, opravdu trochu podobá zanedbanému pejskovi.

Vlastně je to dost přesné.

„Poslyš, budeme tady ještě dva dny,“ řeknu. Zbytek skupiny za našimi zády tančí, směje se a odhazuje zábrany křečovitými pohyby opilců. „Když nad nimi nemůžeme zvítězit, možná bychom se k nim měli přidat.“

„Tak začni první.“

„Dobře. Nechci být otravná, ale zeptat se musím. Jaký je ve skutečnosti Connor Dowd?“ I kdybych se snažila sebevíc, nedokázala bych si z tváře setřít naivní dětinský úsměv. Pořád nedokážu tak úplně strávit, že ten muž, co sedí vedle mě, zná osobně Phantom Symphony, a jednou bych možná litovala toho, že jsem se nezeptala, když jsem měla příležitost.

„Kdybych ti to řekl, už by ses takhle neusmívala.“ Napije se. „Ale je to zatraceně dobrý muzikant.“

Úsměv mi z tváře zmizí, přesně jak předpovídal.

Nechci od něj, aby to nějak upřesňoval.

Connor je známý tím, že při každém koncertě vytáhne na pódium jednu fanynku a uprostřed instrumentální pasáže písně Cosmic Echoes ji políbí. Představa, že bych tou fanynkou mohla být já, mě utěšovala během mnoha bezesných nocí, jakkoli byla nereálná. Navíc jsem si dost jistá tím, že má přítelkyni nebo snoubenku nebo něco takového, takže i kdyby mě na pódium opravdu vytáhl, přemohlo by mě svědomí a ten polibek bych nedokázala opětovat – i kdyby to bylo čistě jen pro zábavu.

„Vždycky jsi tak negativní?“ zeptám se.

„To říkáš ty, že jsem negativní. Já říkám, že jsem autentický.“

„Slovíčkaření.“ Odhrnu si vlasy z obličeje. „Bez ohledu na to – jsi tady, pohledný chlap v nejlepších letech, sedíš v tropickém baru, piješ drahý alkohol, vyprávíš, jak děláš manažera jedné z nejpopulárnějších kapel na světě, a přitom se tváříš, jako bys byl nejradši kdekoli jinde, jenom ne tady. Chápala bych to, kdybys byl třeba tajně zamilovaný do nevěsty nebo tak něco, ale… moment.“ Nakloním se k němu a podepřu si bradu dlaní. „Jsi tajně zamilovaný do Vivi?“

Při odpovědi se zakucká. „Bože chraň. Ani náhodou.“

Prohlížím si jeho tvář a snažím se najít nějakou známku toho, že lže, ale nemá na čele ani kapku potu, nemrká, neolizuje si rty, nevyhýbá se očnímu kontaktu a ani se opatrně nerozhlíží.

„No tak s čím máš problém?“ zeptám se.

„Nemám žádný problém,“ opáčí. „Nic nesnáším víc než svatby a promarněný čas.“

„Ale v tom případě máš problém. Se svatbami a s tím, že nesnášíš promarněný čas.“

„No tak asi jo.“

„No jo, jenže… nesnášet člověk může jaderné bomby, pokusy na zvířatech nebo úplatné politiky, ale… svatby? To je to, co nejvíc nenávidíš? Ze všeho nejvíc?“

„Tak hrozné to zase není.“ Dorian spolkne hlt whisky, který měl v ústech, a zdá se, že na chvíli zabloudil v myšlenkách. Nemůžu si pomoct, ale napadne mě, jestli o něčem – nebo možná o někom – nepřemýšlí. Možná ani tak nejde o to, že je tady, jako spíš o to, že tu někdo není s ním.

„Máš doma přítelkyni?“ zeptám se a pak rychle dodám: „Nebo přítele? Partnera?“

„Ne. Nikoho takového nemám.“

„Byl jsi někdy zasnoubený?“ vyptávám se.

„Nikdy,“ odpoví bez zaváhání. „Jak to s tím souvisí?“

„A byl jsi někdy zamilovaný?“ ignoruju jeho otázku a pokládám jinou, zatímco se snažím dát si dohromady obrázek, proč tenhle chlap nenávidí svatby víc než světový hladomor.

„Napůl,“ řekne a zkřiví tvář.

„Napůl?“ Povytáhnu obočí. „Co si pod tím mám představit?“

„Měl jsem vztahy, co se podobaly lásce,“ přizná. „Já byl zamilovaný… no a pak tu byla ta druhá půlka.“

„To mě mrzí,“ odtuším. Nemůže mu být o moc víc než třicet, když chodil na vysokou ve stejné době jako Benson. To je dost dlouhá doba na to, aby ji člověk prožil bez lásky.

„Nemusí.“

„Kdo to ukončil, ty nebo ona?“ ptám se.

„Ona.“

„Někdy nedávno?“

„Čas je relativní.“ Přitiskne palec na sklenici a na čistém skle zanechá otisk prstu. „A co ty? Jaký je tvůj příběh? Byla jsi někdy zasnoubená nebo absolvovala nějaké podobné pitomosti?“

Zavrtím hlavou. „Nejsem typ na vdávání.“

Oči se mu rozzáří, jako bych konečně mluvila jeho jazykem.

Osobně sice proti manželství ani proti lidem, co se rozhodnou ho uzavřít, nic nemám, ale pokládám ho za poněkud zastaralý koncept, který mě nijak neláká.

Nicméně nebrání mi to oslavovat ho, když se týká někoho jiného.

„Když s někým budu chtít být, tak budu. Nepotřebuju se k němu smluvně vázat nebo si brát jeho příjmení, abych tím dokazovala svou lásku nebo nějaký závazek,“ dodám.

Zvedne sklenici. „Tak na to si připijeme.“

„Doufám, že nezním jako pick-me girl,“ řeknu.

„To ani nevím, co by mělo být.“

„To je, když se holka chová, jako by byla jiná než ostatní. Chce vypadat výjimečná. Zvláštní.“

„A to je špatně?“ zeptá se. „Kdo by chtěl být s někým, kdo je stejný jako všichni ostatní?“

„Jenže pick-me holky sice předstírají, že nejsou jako ostatní, ale v hloubi duše takové jsou – jenom se přetvařují, protože si myslí, že jsou tak pro muže přitažlivější.“

Začne hrát poslední hit Katy Perry a přítomní vytvářejí kruh kolem tančících snoubenců, kteří se teď vášnivě líbají, jako by byli na maturitním plese a předtím, než vystoupili z limuzíny na focení, jim někdo podstrčil placatku vodky.

Překvapuje mě, že DJ ještě nezahrál žádnou písničku od Phantom Symphony, ačkoli většina z nich se hodí spíš pro propršené neděle, chvilky sebezpytu, procházky v dešti po Central Parku a teskné vzpomínání na minulé lásky.

Když zaznamenám přítomnost barmana, objednám si dvě sklenice vody s ledem a jednu z nich podstrčím Dorianovi. Zítřejší den máme strávit na soukromé pláži rezortu, ale mám dojem, že nejmíň polovina hostů bude mít příliš velkou kocovinu na to, aby si to mohli užít.

„Vytýkáš mi, že se nebavím, a teď si objednáváš vodu?“ zeptá se naštvaně.

„Řekněme, že jsem opatrná. Zítra je plážový den a já miluju pláže víc než cokoli na světě. Ať se na místě propadnu, jestli si to nechám ujít.“ Ukážu na vodu a vybídnu ho: „Napij se.“

„A kdo říkal, že půjdu na pláž?“

„To chceš jen sedět ve svém pokoji a litovat se? Myslet na holku, co ti v relativně blízké nebo vzdálené minulosti zlomila srdce?“

Bojuje s pokušením se usmát a obrací oči v sloup. „Vždycky řekneš to první, co tě napadne?“

„Vlastně jo.“

„A jak to funguje? To nemáš žádný filtr?“

„Většina lidí je otevřenější, než si myslíš.“ Napiju se ledové vody. „Někdy stačí položit správnou otázku nebo říct něco, co je zaskočí, a otevřou se jako květina.“ Zatnu ruku v pěst a pak roztáhnu prsty, abych demonstrovala, co tím mám na mysli. „Chci říct, podívej se na dialog, co spolu vedeme. Tohle není zrovna nezávazná konverzace.“

„Ještě nikdy mě nikdo nepřirovnal ke květině,“ opáčí. „Tohle je poprvé.“

„Byl bys radši, kdybych tě přirovnala k plechovce fazolí?“ Už dávno jsem zjistila, že většina lidí o sobě ráda mluví, i když si myslí, že ne. A navíc má skoro každý něco, co ze sebe potřebuje dostat.

Zvědavost je dobrá věc.

Vyvolává otázky, které podněcují rozhovory, a ty pak vedou k navazování kontaktů.

Lidé by měli být víc zvědaví.

„Ne,“ odpoví.

„Myslela jsem si to. Vidíš, už tě mám přečteného, a to tě sotva znám. Stačilo mi jenom položit ty správné otázky.“

Pousměje se a zadívá se na mě očima v barvě karibského moře. Nedovedu odhadnout, jestli ho bavím, rozčiluju, nebo něco mezi tím, ale ze židle se ani nehne, z toho je třeba vycházet.

„Říkáš mi, že se nebavím.“ Dorian přeruší zkoumavé pozorování mé osoby. „Ale ty piješ vodu s ledem a sedíš tu s nějakým náhodným chlapem, který očividně vstal z postele špatnou nohou.“

„Už jen tím, že jsem tady v místnosti, vstřebávám tu zábavu. Je to jako osmóza.“ Zachovávám vážnou tvář a doufám, že ho rozesměju, ale zdá se, že ho můj chabý pokus o vtip jen zmátl. „Ne, vážně, je to fajn. Neexistuje místo, kde bych teď byla radši než tady, se svojí sestřenicí, jejím snoubencem, třiceti jejich nejbližšími přáteli a tím největším bručounem z celé… Dominikánské republiky.“

Ušetřím ho vyprávění o tom, jak jsem v jediném týdnu přišla o práci, o přítele a nejlepší kamarádku. Nezáleží na tom, zničilo mi to poslední měsíc života a nedopustím, aby mi to zničilo i tenhle drahý výlet.

Navíc je těžké být naštvaná, když je všude kolem tolik palem, spousta slunečního svitu a spokojených, opálených rekreantů v pestrobarevných šatech.

Kdyby byl Lexaurin země, byla by to Dominikánská republika.

Po pravdě řečeno, nebýt toho zatraceného puchýře, co se mi udělal na patě, byla bych teď s ostatními na parketu – drobný detail, o který se s tímhle zapšklým balíkem nehodlám dělit. Moje chyba, že jsem si dnes na letiště vzala úplně nové tenisky místo svých věrných světle modrých New Balances. Podpatky, co mám na sobě teď, tomu moc nepomáhají, ale jsou to jediné boty, co jsem si zabalila k těmhle šatům.

„Taky mi můžeš lhát.“ Dorian si k sobě přisune sklenici s vodou. „Proč jsi mi to objednala?“

„Protože je před námi dlouhá noc, a jestli se ti nelíbí teď tady, tak zítra na pláži by se ti kocovina nelíbila už vůbec. A ty na tu pláž půjdeš. Napij se.“

Zvedám k němu svoji sklenici a vybízím ho k přípitku, ale odmítá.

„Připíjet si vodou nosí smůlu,“ řekne.

„To je ta největší pitomost, jakou jsem kdy slyšela.“ Přitisknu skleničku k jeho.

Pozoruje mě, jak si lokám smůly, a já se v duchu modlím, aby se pletl – protože další smůla je to poslední, co bych teď potřebovala.

Druhá kapitola

BRIAR

Současnost

„Už jsme skoro tam. Máš ještě nějaké otázky, než…?“ Burke, můj šéf, zkontroluje čas na mobilu a skončí v půli věty, když zjistí, že mu přišel další pracovní e-mail.

„Ne.“ Otáčím na prstě dokonalým pětikarátovým solitérem a sleduju, jak se v poledním slunci oslnivě leskne a vrhá odlesky světla po interiéru našeho černého escalade s řidičem.

Prsten byl původně koupený na začátku tohoto roku pro Burkovu bývalou přítelkyni Audrinu – ještě předtím, než se stala bývalou. Údajně naplánoval komplikovanou žádost o ruku, zahrnující luxusní střešní restauraci s pořadníkem, její nejbližší přátele a rodinu a soukromý koncert jednoho z jejích oblíbených zpěváků… ale tahle půvabná dívka z lepší společnosti mu dala košem kvůli nějakému začínajícímu herci z Broadwaye týden předtím, než se cokoli z toho mohlo uskutečnit.

Říká se, že co je pro jednu ženu odpad, je pro druhou poklad, ale nazývat Burka pokladem by byl přece jen příliš velký eufemismus.

Poklad je něco vzácného a neocenitelného.

Burke je jen jeden z mnoha newyorských workoholiků v předraženém značkovém obleku. Taky je úspěšný, bohatý a přitažlivý – ale to je vedlejší, protože jeho osobnost to všechno vymaže.

„Prostudovala sis to pdf?“ zeptá se na svůj životopis, co mi poslal zaheslovaný a který obsahoval všechno počínaje příběhem o jeho narození (málem při něm zemřel) přes oblíbenou barvu (černá) až po preferovanou kuchyni (francouzská), stejně jako podrobnosti o jeho vzdělání (bakalářský titul z ekonomie na Kolumbijské univerzitě, magisterský titul z obchodních vztahů na Yale), oblíbená místa, kam rád cestuje (Maroko a Thajsko, v tomto pořadí), jeho politickou a náboženskou příslušnost a celou řadu postojů k aktuálním celospolečenským tématům.

„Samozřejmě,“ odpovím. Pro následujících osm týdnů je mým jediným úkolem přesvědčit jeho otce, že jsme se do sebe šíleně zamilovali a plánujeme velkolepou svatbu. Všechno, co mi k tomu řekl, bylo, že se otci blíží „jeho čas“. Protože tohle může být jejich poslední společné léto, chce, aby ho viděl šťastného, a ne se zlomeným srdcem. Ujistil mě, že se ve skutečnosti nebudeme muset brát. „A ty sis prošel moje?“

Náš řidič Lenny se podívá do zpětného zrcátka.

Nemám tušení, co Lenny ví nebo neví, takže jsem se během téhle cesty snažila volit slova velmi opatrně, i když tu poslední otázku jsem možná pokládat neměla.

„Ničíš si manikúru,“ řekne Burke, aniž by vzhlédl od mobilu. „A ano.“

Podívám se na ruce a zjistím, že má pravdu. Po celou cestu v autě jsem si dloubala nehty. Vždycky to dělávám, když jsem nervózní. Světle růžový lak je pořád lesklý a neoprýskaný, ale kůžička kolem několika nehtů je znatelně podrážděná.

„Na Driftway bohužel žádné nehtové salóny nejsou,“ pokračuje s odkazem na pětašedesátihektarový soukromý ostrov u pobřeží North Dune ve státě Massachusetts, patřící jeho rodině.

Přitisknu dlaně k sobě a zastrčím je mezi stehna; nechci mu říkat, že jsem si nehty dělala sama a můžu si je snadno upravit, až dorazíme na místo. Když pominu stav kůžičky, jsem v tom už docela dobrá. Protože mám teď míň peněz než dřív, naučit se dělat si sama manikúru byla spíš nutnost než volba, ale to se za dva měsíce změní (pokud ovšem úspěšně dokončím tuhle letní misi).

Pokud jeho otec po osmi týdnech uvěří, že jsme do sebe zamilovaní, dostanu báječný milion dolarů.

Pokud se to celé sesype jako domeček z karet, dostanu dvacet tisíc za svůj čas a odvoz zpátky do města, kde se vrátím do kanceláře ke své práci v oddělení online marketingu Burkovy globální investiční společnosti.

„Dost často si odkašláváš,“ řekne s pohledem stále upřeným na lesklý displej mobilu, na který rychle vyťukává odpověď na mail. „Vypadáš nervózně.“

Nevšimla jsem si toho.

„Promiň.“

Já ale jsem nervózní.

Přímo pekelně.

Musela bych být sociopat, aby mi nevadilo hrát takovou komedii.

To, co děláme, neberu na lehkou váhu, i když mě Burke ujišťuje, že nejde o nic jiného než o to, aby uklidnil mysl starého otce.

Otevřu láhev Evianu v pokojové teplotě, kterou mi přinesl, a snažím se spolknout knedlík v krku – společně se špetkou pochybností o tom, jestli to všechno zvládnu. Připravuju se na to už měsíc a jeho pdf jsem četla nejmíň pětadvacetkrát. Kdyby mě z něj teď vyzkoušel, prošla bych na jedničku s hvězdičkou.

Mezi vzrostlými stromy a malebnými pobřežními domky už před sebou vidím modrošedé vlny Atlantiku.

S každým semaforem, který míjíme, se mi svírá žaludek; snažím se soustředit na to, že mám pocit, jako kdybychom vjížděli rovnou do města z pohádky.

Za pár minut budeme v soukromém přístavu, Lenny naloží všechna naše zavazadla do přistaveného člunu a já s Burkem se vydáme na cestu, abychom strávili nadcházejících osm týdnů na ostrově Driftway společně s jeho rodinou.

Posunu se na sedadle a toužím se už dostat ven z dusivého SUV, abych si mohla protáhnout nohy a nadechnout se vzduchu, který není cítit kůží nového auta a luxusní kolínskou. V posledních letech jsem z New Yorku do Massachusetts cestovala už několikrát – obvykle na domácí zápasy Red Sox, ale dnešní cesta jako by byla nekonečná, jako bychom jeli na nějakou jinou planetu, vzdálenou světelné roky.

Když Lenny vjede na malé parkoviště označené cedulemi SOUKROMÉ – POUZE PRO RODINU ROTHWELLOVÝCH a POVOLENÍ NUTNÉ a BEZ POVOLENÍ BUDE VÁŠ VŮZ ODTAŽEN, Burke poprvé po několika hodinách odloží mobil. Několik aut tu už parkuje, ale nemám ponětí, jestli patří rodinným příslušníkům, nebo zaměstnancům z Driftway.

Než vyjdu ven, nohy se mi třesou jako želé a srdce mi buší tak silně, že puls v uších téměř přehlušuje hluk, který vydává skupina racků, co o pár metrů dál bojuje o obal od sendviče.

Nikdy jsem nebyla žádný velký nervák, ale taky jsem nikdy předtím nic takového nedělala.

Netuším, jak to dopadne, a to mě v poslední době stresuje ze všeho nejvíc.

A kromě toho nesnáším lhaní.

Burke řekl, že to nemám brát jako lež, ale jako hru.

Když jsem se ho zeptala, proč si prostě nenajal nějakou nezaměstnanou herečku, odpověděl: Tohle je skutečný život, Briar, ne nějaká laciná telenovela. Chci, aby to bylo autentické. Navíc vypadáš jako můj typ.

Nebyla jsem si úplně jistá, co myslel tou poslední větou.

Audrina pochází ze zámožné rodiny, cestuje po světě s vlastním týmem vizážistů a osobním fotografem, takže nikdy nemá nouzi o obsah pro všechny svoje účty na sociálních sítích.

Já bydlím v krabici od bot na Lower East Side se spolubydlící jménem Maeve, která se narodila v New Yorku a za osmadvacet let života nikdy neopustila Spojené státy.

A určité rozdíly tu jsou i co se vzhledu týče.

Audrina je platinová blondýnka s bujným poprsím, očima v barvě laguny v jižním Pacifiku a nohama dlouhýma až ke krku. Já mám sotva metr šedesát, obsah mého výstřihu je průměrný a na svoje blond vlasy si můžu dovolit nechat dát melír jen dvakrát ročně.

Nemluvě o tom, že i můj šatník je podstatně méně… vzrušující než Audrinin.

Mám sice rozhodně styl, ale také tendenci hrát na jistotu a pořizovat si klasické, nadčasové kousky, které mohu nosit roky, ne módní fast fashion. Řekněme, že mě ještě nikdy nikdo nezastavil na ulici, aby se mnou udělal rozhovor pro svůj newyorský módní vlog.

Z mola na mě zamává mladík v tričku a džínách a Burke zamíří směrem k němu. Mě nechává v pověstném prachu parkoviště.

Přehodím si přes rameno plátěnou tašku Land’s End a přejdu k zadní části escalade, abych pomohla Lennymu se zavazadly.

„To nemusíte, madam,“ řekne. „Zvládnu to.“

Je tu celkem sedm velkých kufrů, z toho tři moje, a do přístavu to je ještě kus cesty. Nemusel by chodit několikrát, když já i Burke máme plně funkční ruce i nohy.

„Ne, to je v pohodě,“ odpovím. „Chci vám pomoct.“

Lenny po mně střelí tázavým pohledem a pak se podívá směrem k Burkovi, skoro jako by se obával, že se dostane do potíží, když mě nechá asistovat. Beru to jako znamení, abych na něj dál netlačila.

„Proč nepočkáte v přístavu?“ Pokorně se usměje, ale jeho strnulý postoj dává dost jasně najevo, že ne jako odpověď nepřijme. „Za pár minut je tam přestěhuju a vy se pak můžete vydat na cestu.“

Zamířím směrem k Burkovi a tomu chlapíkovi v džínách, vdechuju slaný oceánský vzduch a vyhřívám se na slunci, které mě hřeje na temeni.

Jsou horší způsoby, jak strávit léto, než na soukromém ostrově s komorníkem, denním úklidovým servisem, prvotřídním šéfkuchařem a pláží.

Burke se ve svém pdf zmínil o tom, že Driftway patří rodině Rothwellových po generace, že bylo hlavním sídlem postaveným koncem 19. století, a jak během let přecházel dědictvím do vlastnictví dalších členů rodiny, přistavěli k němu domy pro hosty, stáj s jízdárnou, bazén olympijské velikosti, solárium, maják a běžeckou stezku, která se táhne po obvodu celého ostrova. Podle toho, jak jej popisoval, vypadal jako z klasického románu z období zlatého věku.

Ujistil mě, že se tu nebudu nudit ani vteřinu, dokonce ani kdybych se o to snažila.

Nastoupíme na člun a chystáme se vyjet z doku. Burke se posadí naproti mladému kapitánovi a okamžitě vytáhne z kapsy mobil.

Mávám na něj z místa vzadu, kde sedím, a snažím se upoutat jeho pozornost. Trvá to asi minutu, a když si mě konečně všimne, poplácám béžový plastový sedák vedle sebe a pokynu mu, aby si ke mně sedl.

„Budeš se mi muset trochu víc věnovat,“ řeknu, když se posadí.

„O čem to mluvíš? Máš přece prsten.“ Podívá se na kámen na mém prstu. „Jsme zasnoubení.“

Nejspíš mě špatně slyšel…

Motor tady vzadu dost hlučí a vítr, který nás šlehá do tváří, tomu taky moc nepomáhá.

„Ne, chci říct, abys se mnou komunikoval. Jsi pořád na mobilu. A když se mnou mluvíš, nedíváš se na mě.“ Jestli se takhle choval k Audrině, není divu, že ho opustila kvůli jinému chlapovi. Nikdo nechce být na druhém místě až po nejnovějším modelu iPhonu. „Říkám, že jestli chceš, aby to klaplo, budeš se ke mně muset chovat tak, jako bys mě měl doopravdy rád. Budeš se muset přestat chovat tak, jako bys byl v práci, a dělat, jako bys byl ve společnosti ženy, se kterou chceš strávit zbytek života.“

Burke se mi poprvé za celý den podívá do očí, ale neodpovídá. Můžu jen doufat, že moje slova zpracovává a věnuje jim pozornost, jakou si zaslouží.

Jestli tahle akce nevyjde, bude to jeho vina, ne moje – alespoň jsem se tak rozhodla.

Dávám do toho dvě stě procent.

Je to hop, nebo trop.

Už jsem si připravila seznam, co udělám s tím milionem dolarů, počínaje splacením hypotéky mojí mámy na dům v Nebrasce.

A taky bych ráda zaplatila její dluh za fyzioterapii, který jí vznikl, když ji před pár lety srazil nepojištěný řidič. Máma si zaslouží, aby poté, co mě sama vychovala a čtyřicet let poctivě pracovala ve státním školství, konečně v klidu odešla do důchodu.

Nejspíš jí taky koupím toyotu – nějaké bezpečné, spolehlivé auto, co vydrží na věky věků, takže si už nikdy nebude muset pořizovat nové.

Chystám se také přispět několika svým oblíbeným charitativním organizacím, splatit konečně svoje studentské půjčky a zapsat se do programu MBA, o kterém už pár let uvažuju.

Na druhou stranu, můj otec má po smrti prarodičů, kteří mu odkázali celý svůj zemědělský byznys, tolik peněz, že ani neví, co s nimi, ale nevadilo by mi udělat něco výjimečného i pro něj. Vždycky chtěl jet na lov tornád, ale nikdy nenašel nikoho, kdo by byl ochotný jet s ním… Možná pro nás něco takového naplánuju. Takový společný zážitek by mohl být k nezaplacení.

Ráda bych si vzala volno a cestovala po světě.

Rok bezcílného putování zní přímo božsky.

A samozřejmě velká část by šla rovnou na investiční účet, protože jestli mě práce v Burkově firmě něco naučila, tak to, že složené úročení je osmý div světa.

Pro lidi, jako jsou Rothwellovi, jsou tyhle peníze nejspíš jen kapka v moři, ale pro mě? Mně změní celý život.

Mohlo by to úplně změnit směřování mé budoucnosti.

Nehledě na to, že to bude zábavná historka, kterou budu moct jednou vyprávět lidem.

Za tisíc let se za tímhle obdobím svého života budu ohlížet a smát se, že jsem měla bláznivého šéfa, co mi zaplatil milion dolarů, abych osm týdnů předstírala, že jsem jeho snoubenka – a nemusela s ním přitom ani spát.

Příběhy ze života, které jsou divnější než ty vymyšlené, jsou vždycky nejlepší.

Burke si promne špičku nosu a vydechne.

„Jenom se snažím uzavřít všechny nedořešené záležitosti spojené s fúzí.“ Přesune ruku na sedák za mými zády – je to krok správným směrem, i když mu to nepřijde přirozené.

Ale i tak.

„Nechal jsi podnik v dobrých rukou. Jonathan to zvládne,“ řeknu mu, i když nevím, jestli je to pravda. Pracuju pro jeho společnost teprve osm měsíců. Jonathan sice vypadá jako inteligentní a schopný muž, který ví, co dělá, ale nikdy jsem s ním nemluvila. Nejsem si ani jistá, jestli jsem kdy mluvila s jeho asistentkou. „Je na ostrově Wi-Fi, že?“

„Teoreticky.“ Burke se ušklíbne. „Je tam internet přes satelit, takže signál je poruchový a nespolehlivý. A data jsou omezená. Je to hlavně pro případ nouze.“

Sakra.

Možná proto byla v jeho dokumentu věnovaná celá stránka všem těm věcem, co se dají dělat na ostrově, aby se člověk zabavil…

O tom, že bych si udělala pauzu od technologií, jsem sice mluvila často, ale nikdy bych si nepomyslela, že mi bude vnucena bez předchozího upozornění.

„Kromě toho, můj otec má pravidlo, že když jsme tady, nepracujeme,“ dodává. „On je trochu stará škola.“

Neumím si představit, že Burkovi někdo řekne, co může a co ne, a on to bez námitek přijme.

Burke je ten, kdo určuje pravidla, ne ten, kdo se jim podřizuje.

Viděla jsem, jak rozplakal stážisty, byla jsem svědkem toho, jak na pracovních schůzkách vyhazuje lidi na hodinu.

Maeve přinutil k podpisu taky.

Jedeme v tom spolu.

„Vsadím se, že by udělal výjimku, kdybys ho o to požádal,“ řeknu s nemístnou sebedůvěrou.

„Neznáš mého otce.“

„To je Driftway?“ zeptám se.

„Ano.“

Srdce se mi znovu rozbuší a v žilách mi stydne krev úzkostí, protože realita toho všeho je s každou vteřinou hmatatelnější.

Bez jakéhokoli přemýšlení vsunu dlaň do jeho.

„Co to děláš?“ ptá se.

Dokonce ani Maeve.

Ani věta, ani slovo, dokonce ani jméno.