MEET ME IN ANOTHER LIFE

Copyright © Catriona Silvey 2021 Všechna práva vyhrazena.

Návrh obálky a ilustrace na obálce

Micaela Alcaino © Harper Collins Publishers Ltd 2022

Ilustrace mapy © Nicolette Caven

Fotografie autorky © Jean-Luc Benazet

České vydání © Bourdon, 2024 Překlad © Jan Dvořák, 2024

ISBN 978-80-7611-197-4

Mámě a tátovi za tento život

ČÁST PRVNÍ

VÍTEJ V NEKONEČNU

Thora by si přála začít znovu.

Přála by si nemít vlasy obarvené namodro, přála by si nemít na sobě oranžové propínací šaty, které se s vlasy barevně tlučou a až příliš okatě volají po pozornosti. A hlavně by si přála nebýt tady, v dunění a tlačenici na uvítací party pro zahraniční studenty. Muzika ještě o něco zesílí, kluk před ní cosi křičí, ale není mu rozumět.

„Cože?“ volá Thora.

Kluk se jí nakloní blízko k uchu: „Říkám, že mám fakt dojem, že jsme se už někdy potkali!“

Věnuje mu vlažný úsměv a jedním lokem vypije zbytek červeného vína. Na vysvětlenou mu ukáže prázdnou sklenku, protáhne se kolem něho a projde tmou a blikajícími světly k požárnímu východu, stlačí madlo – ven, pomyslí si v náhlém zoufalství, pusťte mě ven – a ocitne se venku, kde studeně fouká.

„Čí byl tohleto nápad?“ ptá se Thora dlážděného náměstí a rekonstruovaných fasád kolínského starého města. „Koho napadne uspořádat seznamovací akci, na které nikdo nikoho pořádně neslyší?“

Město žádnou odpověď nenabízí. Thora ale ví, že problém ve skutečnosti není v hluku. To v ní je ten problém. Od chvíle, kdy před třemi dny vyšla z hlavního nádraží, cítí, že mezi ní a všemi ostatními lidmi je zeď, neproniknutelná a průhledná jako sklo. Šla na tu party a doufala, že hudba a pití tu zeď prorazí. Místo toho si připadá, jako by celý večer křičela na svůj vlastní odraz. Z druhé strany neprošlo nic. Cože studuješ? Fyziku, no nekecej! Odkud jsi? Ozvěna za ozvěnou, pořád stejná otázka, pokaždé se po ní cítila ještě osamělejší než předtím.

Jde a neví kam. Vítr jí stahuje vlasy dozadu a chladí rozpálený obličej. Napravo od ní se náměstí úzkými uličkami rozlévá až k hedvábné hladině Rýna. Po levé straně, za travnatým nádvořím, míří na nebe rozpadlá hodinová věž, ručičky se zastavily a ukazují za sedm minut dvanáct.

Thora nevěří na osud. Ale přece jen si myslí, že některé cesty jsou lepší než jiné. Tady, první týden na univerzitě, na prahu tolika budoucností, má nepříjemný pocit závrati. Právě tady má začít její život a ona si už teď stihla špatně vybrat směr. Proč nemůže být spokojená aspoň s jednou party, aspoň s jedním městem, s jednou planetou? Proč je takováhle, proč má pořád pocit, že koutkem oka cosi vidí?

U branky na nádvoří se zastaví. Nevšímá si visacího zámku ani řetězu, přehoupne se přes zábradlí a došlápne do trávy, pokračuje za svým stínem, dokud stín nezmizí. Stačí deset kroků a je v novém světě, tichém a s hvězdnatým stropem. Thora se nadechne jako plavec, který se vynořil po dlouhé době pod vodou. Už se chystá lehnout si do trávy, když zjistí, že ji v tom někdo předběhl: nějaký kluk, nohy i ruce roztažené, hlavu zakloněnou, jako by se snažil vdechnout vesmír.

Někdo jiný by možná byl nadšený, že potkal spřízněnou duši. Thoře je ten kluk ale protivný: tenhle prostor byl její a on jí ho sebral. Přešlapuje v trávě, krouží kolem dvou možných světů. Je sama a je tma: měla by se držet dál. On je opilý, možná v bezvědomí: měla by ho zkontrolovat. Nadechne se a dá šanci tomu druhému světu. „Hallo?“ řekne. „Ehm… ist alles okay?“

Kluk se vyhrabe na nohy. Thora si ho prohlíží. Velké oči a černé kudrnaté vlasy; připadá jí pohledný a bude nervózní, jestli to na ní pozná. Menší, a to i když zohlední skutečnost, že většina lidí se zdá v porovnání s Thořinými 180 centimetry menší.

„Englisch?“ zeptá se s nadějí v hlase.

„Aha. Jo. Prosím,“ zasměje se ona. „Jak sis asi všiml, celá moje němčina je v zásadě angličtina s německým přízvukem.“ Koukne se přes rameno na místo, kde předtím ležel, jako by jí snad dlužil vysvětlení. „Já jen –“ sám se utne. „Santiago López. Santi.“ Přízvuk sedí ke jménu. Thoře chvilku trvá, než si všimne, že jí podává ruku.

„Já myslela, že jsi mimo. Šla jsem tě zkontrolovat.“ Potřese mu rukou.

„Děláš si srandu? Za pivo tam v tom klubu chtěli pět euro. Nemám na to, abych byl mimo.“ Vypadá, jako by se jí posmíval. „Jmenuješ se nějak?“

„Samozřejmě. Seznamování, takhle to funguje.“ Pořád mu ještě třese rukou, je to absurdní. „Thora Lišková.“

Pustí ji a ukáže na ni prstem. „Zníš, jako že jsi z Anglie.

Ale tvoje jméno tak nezní.“

Jedna výhoda hlasité party: nemohla tam probíhat takováhle konverzace. Osvětli svou existenci! Thora si povzdechne a doufá, že to vyřídí rychle. „Můj táta je Čech a moje máma je z Islandu, ale vyrostla jsem v Británii.“ Pokrčí rameny. „Akademici. Znáš to.“

Santi si sebevědomě prohrábne vlasy. „No, otec řídí autobus a matka pracuje v obchodě, takže – ne, neznám.“

„Jé, tak to je hloupé. Chci říct – není hloupé, že rodiče jsou –“ Každé její další slovo to jenom zhoršuje. „Do hajzlu. Víš co, tak já se prostě odteď budu představovat jako Jane Smith.“

Santi omluvně zvedá obě ruce, nemyslí to ale vážně. „Tak promiň, že jsem se pokoušel o konverzaci.“

„Já se o žádnou konverzaci neprosila.“ Thora si obejme ramena a kouká na hvězdy. „Jenom jsem chtěla jít ven a být sama.“

„Jistě. Promiň, že jsem si dovolil vstoupit do tvého soukromého města.“ Posměšně se ukloní a jde pryč. Thora sebou trhne. „Počkej.“ Santi se otočí.

„Omlouvám se,“ řekne ona. „Celý tenhle večer – strávila jsem ho tím, že jsem se neúspěšně snažila přiblížit se aspoň někomu. Myslela jsem, že je to tím hlukem, nebo že je to všema ostatníma lidma, ale asi je to prostě mnou. A teď –“

Kouká se na ni napůl pobaveně, napůl podrážděně. „Teď co?“

Thora luskne prsty. „Už vím. Nevadilo by ti zase si lehnout? Přesně tam, kde jsi ležel. Jako bych tu vůbec nebyla.“

Očekává, že se Santi sebere a odejde. On ale pokrčí rameny, zasměje se a lehne si zpátky, a ona se tak o něm něco dozvídá.

„Dobře. Počkej tu.“ Thora se vrací stejnou cestou, kudy sem přišla. Ve tmě u zábradlí napočítá do tří, zváží, jestli nejít pryč, pomyslí si Bože-co-to-dělám a pak nakráčí zpátky na trávník a nabídne vyjevenému Santimu ruku. Ten ji přijme a nechá se od Thory vytáhnout na nohy.

„Čau,“ řekne a celá září. „Já jsem Thora Lišková. Ráda tě úplně poprvé poznávám.“

Uplyne chvilka. Úsměv mu rozjasní tvář. „Santiago López Romero,“ řekne a rázně jí třese rukou. „Říkej mi prosím Santi.“ „Moc mě těší.“ Thora mu ruku pustí; ta její se najednou nemá čeho držet, a tak sebevědomě doputuje k boku. „Takže, ehm, pokud jsi teda nebyl mimo, tak co jsi vlastně dělal?“

„Zíral jsem na hvězdy,“ řekne, jako by takové přiznání byla ta nejnormálnější věc na světě.

Thoře poskočí srdce. Skrz světelný opar města zamžourá na nebe. „Odsud toho moc nevidíš.“

„To ne. Ale možná tamhle odtud.“ Santi ukáže na vrchol hodinové věže.

Thora zamrká. „Podle tebe máme vylézt nahoru?“

Santi pokrčí rameny. „Ledaže bys měla po ruce jetpack.“

Thora vzhlédne k věži, cihlová zeď je samá díra. Ten pohled v ní cosi rozezní, jako by se jakýsi zvon konečně rozechvěl tím správným úderem. Cítí to: svrbění v srdci, které přejde jenom tehdy, když je někde, kde by být neměla, někde, kde by nikdo soudný být nechtěl. Škoda, že vylézt na věž nenapadlo ji samotnou. Takhle to bude vypadat, že tam leze, aby na něj udělala dojem. „Nepolezu s tebou na z půlky rozpadlou věž. Ani tě neznám.“

On už kráčí přes trávník. „Jak dobře vlastně může člověk znát jiného člověka?“

„Víc než takhle,“ řekne Thora, když ho dožene.

„Vážně?“ řekne on. „Já myslím, že lidé jsou jeden pro druhého navždycky záhadou.“

Thora uvažuje, co je tohle za fígl udělat z vtipu vážnou diskuzi. Částečně je jí to jedno. Je to dneska večer poprvé, co tou zdí něco prochází. „Kde máš důkaz?“ dožaduje se vysvětlení.

„Moji rodiče. Jsou svoji třicet let, ale otec pořád objevuje na matce věci, které ho šokují.“

„Vážně,“ protáhne Thora. „A říká tvoje máma o tátovi totéž?“

Santi se zatváří zmateně, pak ostražitě. „Proč jako?“

„Protože to je úplná klasika, muži tohle říkají, když nechtějí brát ženy jako lidi. Ach, ona je takovou záhadou, a přitom ti posledních třicet let říká, co chce, a ty jednoduše neposloucháš.“

Santi se usměje, ale tak nějak zvláštně. „Tvoji rodiče jsou možná takoví.“

„Ále kdepak. Moji rodiče se o sobě navzájem dozvěděli všechno, co se dozvědět dá.“ Thora si utáhne šálu, aby jí nebyla zima. „A to se tu nebavíme o nějakém dokončování vět. Naši jsou už tak daleko, že můžou klidně přeskočit celé rozhovory, protože už předem ví, jak by skončily.“

Santi se vyhoupne na zábradlí a nabídne jí ruku. „To ale neznamená, že vědí jeden o druhém všechno. Jistě, znají svůj vztah, ale jeden druhého pořád znají jenom z jedné – nevím, jak to říct. Z jedné strany.“

Thora si jeho ruky nevšímá a vyleze na zábradlí sama. „Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že jeden druhého znají jen jako manžela a manželku. S přáteli nebo třeba i s tebou možná říkají nebo dělají věci, které by před sebou navzájem nikdy nedělali.“ Pokrčí rameny. „Jiného člověka nelze nikdy poznat úplně. Musela bys pro něho být vším, a to není možné.“

Jsou u paty věže, na kamenné zdi tam kvetou graffiti: vrstvy slov fixem a barvou, nečitelný palimpsest v tuctu jazyků. Thora vzhlédne. Věž je vyšší, než myslela. V pohledu, který jí Santi věnuje, jako by se zračilo očekávání, že Thora vycouvá. A právě to spíš než cokoli jiného ji přiměje prolézt rozeklanou dírou ve zdi.

Pryč z jednoho světa, vzhůru do jiného. Čekala by, že se jí Santi cestou ztratí, ale je s ní, jeho dech je jediným zvukem ve vesmíru. Koukají nahoru do tmy poseté svítícími tečkami. Vidí otvor úplně nahoře a to, jak zbytky střešních tašek částečně zakrývají výhled na hvězdy.

Thora vstoupí na rozpadající se schodiště, které se vine po vnitřní straně zdi. Ohlédne se na Santiho. „Takže jdeme do toho.“

On se zazubí. „Proč ne?“

Thora přemýšlí nad tím, o čem Santi mluvil, a už je u první díry ve shodišti. Proč neriskovat život kvůli zvědavosti? Pro ni je to otázka, která odpověď nevyžaduje. Přeskočí mezeru a pocítí zachvění od konečků vlasů až po špičky u nohou. Jak stoupá výš a mezery jsou širší a širší, hledá ve zdi chyty a stupy a využívá díry ve zdivu jako oporu. Netrvá dlouho a pohltí ji to. Party, otřesný první dojem, který udělala na Santiho, strach z toho, že zvolila špatnou cestu, to všechno odeznívá.

Jediná cesta je teď svislá a ta ji vede na vrchol věže, kam se žene za schovanými hvězdami. Na výšku nedbá, a to ani když škvírami ve zdi zahlédne noční nebe zahalené chomáči mraků. Vítr hvízdá skrz a hrne jí vlasy do očí. Když pod nohama opět ucítí schodiště, otočí se, aby se podívala na Santiho, který šplhá za ní. Na pohled je to mnohem strašidelnější. Vzduchem se line písnička: melodie, není si jistá, odkud vychází, dokud nespatří, že Santi pohybuje rty.

„Ty si zpíváš?“ zeptá se nevěřícně.

Santi přeskočí další díru a opráší si ruce. „Jo.“ Pokračuje kolem ní, nahoru na poslední zákrut schodiště. Thora přemýšlí o tom, co to znamená: on se nebojí. Nebojí se, že spadne, nebojí se, že se špatně rozhodne. Na nepatrnou chvilku mu nekonečně závidí.

Následuje Santiho skrz jakýsi průlez na dřevěnou plošinu věže. Po třech stranách jsou oblouky a za nimi výhledy na město. Na čtvrté pak zadní strana hodin, jejichž převody jsou zanesené rzí. Thora, rozehřátá z výstupu, si rozváže šálu a pověsí ji na rezavý hřebík. Na kraji plošiny se posadí a zakloní hlavu. Když výhled na ně neruší světla města, vypadají hvězdy rozprášené po obloze jako cákance krve, které zbyly po mordování nějakého boha. „Není to divné, jak se skutečnost někdy jeví neskutečná?“ přemítá Thora. „To by přece nemělo být možné. Víš, co myslím, s čím jako srovnáváme?“

„S něčím skutečnějším, co si nepamatujeme,“ řekne Santi a sedá si vedle ní. Zahledí se nahoru, do míst, kam kouká ona. „Když jsem byl dítě, myslel jsem si, že hvězdy jsou dírky ve zdi, která je mezi námi a rájem.“

Thora se usměje. „Já si myslela, že jsou nalepené na vnitřní straně nebe. Jako takové ty hvězdičky, co svítí ve tmě, mívala jsem je v pokoji na stropě.“

„Ty jsem měl taky!“ zazubí se Santi. „Přivezla sis je s sebou sem?“

Thora se na něj ostražitě podívá a přemýšlí, jestli ji chce nachytat. Riskne to. „Ne, ale koupila jsem si v Odysseu nové.“ Ukáže prstem na nasvícenou budovu zážitkového muzea za řekou. „Je to tam úžasné. V obchůdku se suvenýry mají i placky Evropské kosmické agentury. Měl bys tam zajít,“ směje se Thora. „Jestli ti teda nevadí být tam nejstarší, asi tak o – deset let.“

„Z toho všeho bychom prý měli vyrůst,“ říká potichu Santi. „Každé malé dítě zbožňuje hvězdy. Každé chce být astronautem. Zkoumat vesmír, vidět, co ještě nikdy nikdo neviděl. Ale pak vyrosteme a – přestaneme se koukat nahoru. Koukáme po zemi a rozhodneme se stát se něčím normálním.“

„Já ne.“ Thora nemůže uvěřit, že prozrazuje své největší tajemství, že odkrývá své citlivé srdce tomuhle klukovi, kterého zrovna poznala. Promítá si, jak by asi mohl reagovat: smích, předstíraný zájem, dobře míněná rada nelpět na něčem, co se nikdy nestane.

„Já taky ne.“ Santi nastaví tvář hvězdám. „Chci tam nahoru. To je to jediné, co jsem kdy chtěl.“

Poprvé od chvíle, kdy přijela do tohohle města, se Thora uvolní a upřímně se usměje. „Proč bys tam chtěl?“

Podívá se na ni, jako by to bylo úplně jasné. „Chci vidět Boha.“

Thora se zasměje, protože to má být určitě vtip. Avšak on se na ni klidně podívá, není uražený, ale ani se spolu s ní nesměje.

Thora se zamračí. „Ty myslíš, že Bůh žije ve vesmíru?“ Santi se pousměje. Thora se drží tématu. „Víš, to všechno o tom, že nebe je nahoře, to je – pravděpodobně metafora.“

„Ve vesmíru není žádné nahoře,“ řekne Santi vážně.

„Takže ve vesmíru bys nebyl malý? No to se hodí,“ vyhrkne Thora bez přemýšlení.

Santi vypadá dotčeně. Thora by se chtěla vrátit, mít ještě jeden pokus, ale v tomhle vesmíru se čas pohybuje jenom jedním směrem a vleče ji s sebou. „Co se mě týká,“ řekne, „já bych chtěla do vesmíru proto, že ve vesmíru nikdo neslyší, jak říkám první pitomost, která mě napadne.“

Ne že by se úplně usmál. „Proč bys doopravdy chtěla do vesmíru?“

Thora vzdychne. „Chci se dostat, jak nejdál to jen půjde od – tohohle všeho.“ Mávne rukou směrem k věži, k městu, k planetě.

„Tohohle všeho?“ Santi si stoupne, trochu zavrávorá – Thora k němu natáhne ruku, ale on se přidrží klenby. „Co je na tomhletom všem špatného?“

„Nic,“ pokrčí Thora rameny. „Je to fajn. Je to tady. Já jsem vždycky chtěla – jinam.“

„Vím, jak to myslíš.“ Santi kouká na město. „Ale stejně, tady je to docela úžasný.“

Thora se poprvé od chvíle, kdy sem vylezla, podívá dolů. Santi má pravdu: v noci město vypadá úchvatně, jako nějaká rozpraskaná planeta se žhnoucíma puklinama. Přímo pod Thorou se třpytí dlážděné náměstí, kašna v jeho středu připomíná obláček stříbrné mlhy. Nalevo od ní dvě špičaté věže katedrály míří k nebi jako gotické rakety. Z náměstí, které leží katedrále u nohou, se dolů k řece táhnou nesourodé budovy. Thora vydechne obláček páry a nadechne se města zjizveného bombardováním a přestavěného, neustále ve výstavbě. Most Hohenzollernů se táhne přes Rýn a odráží se ve vodě, vypadá to, jako by v ní byla utopená jeho druhá verze.

Thora ukáže prstem. „Víš, že ten most je samý visací zámek?“

„Jo, šel jsem přes něj. Je to působivé.“

Thora si odfrkne. „Přiblblé to je. Co je to za dvojici, která si řekne: Hej, což takhle oslavit jedinečnost naší lásky tím, že uděláme přesně to samé, co udělaly tisíce jiných párů?“

„Nejen páry,“ řekne Santi. „Četl jsem ty vzkazy. Jsou tam zámky se jmény rodičů, dětí, kamarádů.“

„To je ještě horší! Fakt paráda, jen ať jsou všechny mezilidské vztahy stejně banální.“

Škádlivě se na ni podívá. „Tobě to nepřijde krásné? Jak je to univerzální?“

„Dvě tuny. Tolik dohromady váží všechna ta univerzální gesta,“ zavrtí Thora hlavou. „Jednoho krásného dne se celý ten most zřítí do řeky.“

„Ale pomysli na tu symboliku,“ vydechne Santi v úžasu.

„Zázrak techniky úpící pod tíhou lidské lásky.“

Určitě si z ní utahuje. „Jsem si jistá, že ti lidé, kteří symbolicky umřou, až se pod nimi ten most symbolicky zhroutí, to jistě ocení.“

Santi se směje, pištivě a radostně: z kluka by si kvůli takovému smíchu mohli ostatní utahovat. To, že se tak Santi směje klidně dál, jí o něm prozrazuje něco důležitého.

Thora sedí nehnutě už příliš dlouho: je tu toho víc k prozkoumání, víc k objevování. Zvedne se, obejde průlez v podlaze a prohlíží si zrezlý hodinový mechanismus.

Santi si stoupne. „Potřebuješ posvítit?“ „Ne, to je v pohodě.“ Vyndá zapalovač a škrtne.

„Ty kouříš?“ Santi zní překvapeně.

„Bože, ne. Moje máma kouřila jednu za druhou celé moje dětství. To člověka poznamená.“

Santi se přiblíží, zatímco ona drží zapalovač u převodů. „Myslíš, že to zvládneme opravit?“

Thora se o jedno ozubené kolo opře a pokusí se zatlačit. „Ne,“ řekne po pár sekundách. „Obávám se, že čas se zastavil.“

Santi zkusí kolo roztočit druhým směrem. Vzdá to a odstoupí. „Asi jo, zastavil.“ Pokradmu se na ni usměje. „Vítej v nekonečnu.“

Zní to dost nabubřele. Ale Thora musí uznat, že přesně takový je to pocit: okamžik vytržený z času, bez začátku a bez konce.

„Tak bychom si to měli zapamatovat, ne?“ prohodí Santi. Thora zamrká. „Jak to myslíš?“

Santi sáhne do bundy a vyndá cosi tmavého a dřevěného.

Až když to otevře a je vidět špičatá čepel, Thora si uvědomí, že je to nůž.

Upřeně na nůž kouká. „Navrhuješ smad nějaký krvavý rituál?“

„Ne! Wow, vy Čechoislandobritové jste fakt ostří!“

Thora se smíchy zaklání. „Blahopřeju, že si pamatuješ všechny ty národnosti. Většině lidí se to musí říct tak asi stokrát, než se to naučí.“

Probodne ji pohledem. „Dávám pozor.“

Thora se natáhne pro nůž. Podá jí ho, ona ho zkoumá, prohlíží si čepel proti světlu. „Wow, s tímhle bys mohl někoho pobodat a zabít.“

„Proč je tohle první věc, na kterou pomyslíš?“ Santi zakroutí hlavou. „Byl mého dědy.“

Thora na něj kouká podezíravě. „Proč máš nůž, když nechceš nikoho pobodat?“

„Proč ty máš zapalovač, když nekouříš?“

Thora pokrčí rameny. „Nikdy nevíš, kdy se ti bude hodit něco zapálit.“

„A nikdy nevíš, kdy budeš potřebovat něco vyrýt do zdi.“ Nůž si od ní zase vezme a jde k jednomu z pilířů mezi oblouky.

Kouká mu přes rameno, zatímco Santi ryje do kamene. „Santiago López Romero,“ přečte Thora.

Podá jí nůž. „Nevím, jak se píše tvoje jméno.“ Naklání se jí přes rameno, aby viděl, jak jí to jde. „Strašně nerad ti to říkám, ale tohle žádné písmeno není.“

Thora opráší prach z písmene Þ, kterým začíná její křestní jméno. „Ale je. Je to thorn. V islandštině se používá dodnes.

V anglické abecedě bývalo také.“

„Takže chceš říct, že jsem vážně nevěděl, jak se to píše.“

Jejich dvě jména bez příkras na zdi: žádné et, žádné srdíčko, nedrží je pohromadě nic než sdílený kousek plochy. Takhle je to správně, rozhodne se Thora. „Jsem ráda, že jsem odešla z té party,“ prohodí.

„Jasně,“ řekne Santi. „Chci říct, tohle byl osud, ne?“

Thora zamrká. „Co prosím?“

„Osud. Že jsme se potkali. Že jsme vylezli na tuhle věž.“

Thora se zasměje. „Fakt? Jseš determinista? Svobodná vůle je iluze, vesmír je jako koule, která se valí z kopce, a tak dále?“

Santi zakroutí hlavou. „Nemluvím o determinismu. Mluvím o osudu.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

Santi se znovu posadí na okraj plošiny. „Determinismus znamená, že nic nemá význam, ale nemůžeme to nijak změnit. Osud znamená, že existuje nějaký plán a Bůh koná skrze nás.“

„Jo takhle,“ řekne Thora pomalu. „Takže jediný důvod, proč jsme sem vylezli, je to, že to tak chtěl Bůh?“

Santi zůstává tak v klidu, až ji to dráždí. „Takhle to nefunguje. Nepřiměl nás přímo to udělat. Stvořil nás jako ten typ lidí, co se rozhodnou vylézt na rozpadlou věž, jen aby viděli hvězdy.“

Thora si odhrne vlasy z obličeje. „Kde vůbec začít. Co mě udělalo tím člověkem, kterým jsem?“ Vybaví si, na co myslela, když odcházela z klubu, a zamračí se. „Možná je v tom nějaká genetika. Bůh ví, že moji rodiče jsou divní. Ale taky to má co do činění s mým dětstvím, s věcmi, které jsem v životě zažila.“

Rozechvění z probíhající debaty v ní vyvolává pocit opilosti, přitom vypila jen jednu sklenku vína a to bylo před hodinou. „Přemýšlej o tom. Co kdyby se tvoji rodiče přestěhovali do Kolína ještě předtím, než ses narodil? Kdybys tu vyrostl? Co kdyby moji rodiče zůstali v Nizozemsku, kde se poznali? Co kdyby – já nevím, se nám v dětství stala nějaká tragédie? Byli by z nás úplně jiní lidé.“

Santi zakroutí hlavou. „To nemůžu přijmout. Jsme, kým jsme. Byli bychom těmi samými lidmi, ať by se nám stalo cokoliv.“

„Dobře. Zkusme si takový myšlenkový experiment. Udělal jsi dneska večer postupně řadu rozhodnutí, kvůli kterým jsi nakonec ležel na trávníku a zíral na hvězdy?“

Santi zaváhá. „Zdálo se mi, že jo,“ připustí. „Ale ta rozhodnutí jsem udělal proto, že jsem takový, jaký jsem.“

„A ani trošku ses nechtěl rozhodnout nějak jinak?“ Thora mluví zapáleně, je otočená k němu, na město a na hvězdy úplně zapomněla. „Můžu ti říct, že já chtěla. Málem jsem šla dolů k řece. Málem jsem šla zpátky do klubu, Bože chraň. A kdybych jedno z toho udělala, nevedli bychom tenhle rozhovor.“

Santi se zazubí. „Takže ty myslíš, že tenhle rozhovor zásadně změní, kým jsme?“

„Nepřekrucuj, co říkám!“ Zlobí se na něj, na jeho jistotu, že ví, kým je, zatímco ona si připadá jako klubko rozporuplných myšlenek nemotorně spletených do podoby člověka. „Ne, možná ne tenhle rozhovor. Ale jestli se – ještě někdy uvidíme, vstoupíme si navzájem do života –“

Santi se zubí ještě víc. „Chceš být součástí mého života? Thoro, vždyť já tě ani neznám!“

Plácne ho do ramene. „Přátelé si navzájem neustále mění život.“ Vyhrne si rukáv, aby mu ukázala tetování, které si nechala udělat před dvěma dny v Belgické čtvrti, kůže na jejím zápěstí je ještě zarudlá okolo seskupení hvězdiček. „Vem si třeba tohle. Moje kamarádka Lily navrhla, že bychom si měly udělat tetování jako vzpomínku na začátek vysoké. Takže kdybych před deseti lety Lily nepotkala, byla bych fyzicky jiná, než jsem teď.“

Santi si její paži přidrží na světle. „Co to je?“

„To je souhvězdí. Vulpecula. Liška. To je totiž moje příjmení.“ Poškrábe si čerstvé stroupky lemující tetování. „Asi – to zní hloupě, ale musím si připomínat, kdo jsem. Že tam nahoru patřím.“

Santi smete přes okraj list a sleduje, jak se třepotavě snáší k zemi. „To vážně potřebuješ tetování, aby sis tohle pamatovala?“

Pravděpodobně to nemyslí jako urážku. Ale Thora to tak vnímá, jako kdyby skrz všechnu její přetvářku prohlédl až k tomu chaosu v jejím nitru.

Na katedrále se rozezní zvony. Jsou dvě hodiny v noci. Thora zaváhá, jak se rozhodnout, a to je její jediný důkaz, že se Santi mýlí: měla možnost volby, jestli sem poleze, a teď má možnost volby, jestli zase sleze dolů. „Měla bych jít,“ řekne.

Santi se na ni usměje. „Věděl jsem, že to řekneš.“

Obrátí oči v sloup. „Fajn. Jen abych dokázala, že se ty i Bůh mýlíte, tak zůstanu.“

„Fajn. Užij si to. Já jdu,“ prohlásí Santi a zmizí průlezem v podlaze.

Thora měla v plánu zůstat, protože chtěla být s hvězdami chvíli sama. Ale samota jí začne vadit rychleji, než čekala. Když se protahuje průlezem, koukne se dolů, a to je chyba. Vnitřek věže se propadá do temnoty, v níž se mihotají střípky světla a připomínají Santiho dětinskou představu nebe. Až na to, že v tomhle případě je na druhém konci tvrdá zem a Thora nevěří, že by někam putovala, pokud by dneska v noci spadla a zabila se. Potí se jí dlaně. Snaží se vklínit nohu do rýhy ve zdivu, snaží se nahmatat další výstupek a ruce jí začnou klouzat. Prudce se vrhne po jedné vyčnívající cihle a přitáhne se ke zdi.

Drží se a zírá skrz škvíru ve zdivu. Ví, co by měla vidět: hvězdné nebe nad městem. Místo toho vidí nesčetně odrazů sebe samé. Zírá na ni nesčetně Thor a všechny mají v očích strach.

Téměř se neudrží. Křečovitě zavře oči, vyhoupne se do bezpečí a sesune se na schodiště.

„Thoro?“ Santi stoupá zpátky k ní. „Jsi v pohodě? Co se stalo?“

„Nic. Já jen – myslela jsem, že vidím –“ odmlčí se. Ví přesně, co viděla. Její noční můry se vyplnily: nekonečné množství verzí jí samé, verzí vzešlých z každého jejího rozhodnutí, všechny kromě jedné jediné jsou navždy ztraceny.

„Co?“

Spatří Santiho ustaraný výraz. „Boha,“ řekne posměšně.

Santi zakroutí hlavou a usmívá se. „Vážně jsme asi dost vysoko.“

Než se dostane na zem, třesou se jí ruce i nohy. „Těžko uvěřit, že jsme do toho fakt šli.“

Santi se usmívá. „Já tomu teda věřím.“

„Jak se ukázalo, tak ty uvěříš čemukoliv.“ Něco chybí.

Thora si sáhne na krk. „Do hajzlu! Nechala jsem tam šálu.“ Santi už je napůl zpátky v otvoru ve zdi. „Skočím pro ni.“

„Ne! Nedělej si starosti. Byla – levná, to nevadí.“ Její otec jí tu šálu upletl jako dárek pro štěstí do nového začátku. Thora vzpomíná, jak se loučili: vztekle po sobě štěkali poté, co on si nedokázal odpustit ještě naposledy kritizovat její rozhodnutí. Napřímí se. Beztak tu šálu nechtěla. Je lepší si ji představovat jako vlajku vztyčenou nad tímhle městem, které si pro sebe zabírá.

„Určitě?“

„Určitě.“

„Dobře.“ Santi se ohlédne přes rameno. „Jdeš zpátky do Lindenthalu pěšky?“

Než odpoví, zvažuje Thora svoje možnosti. Nechce, aby tenhle rozhovor skončil. Ale cesta domů pěšky je dlouhá a mohlo by se to během ní pokazit tolika různými způsoby: třeba by ho zas urazila, nebo by třeba očekával, že ho na rozloučenou políbí. Některé věci je lepší nechat být, dokud jsou ještě dokonalé. „Ne, já – nechala jsem kámošku Lily v klubu,“ zaimprovizuje.

„Měla bych tam jít a podívat se po ní. Jestli je v pohodě.“

„Tak jo.“ Zaváhá. „Dáš mi číslo?“

„Jasně.“

Sleduje displej, dokud se na něm neobjeví zmeškaný hovor od ní. Pak udělá krok dozadu, jako by si nebyl jistý, jak to ukončit. „Tak jo. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ popřeje mu.

Rozejdou se každý na opačnou stranu. Thora se neohlédne.

Nevolá mu, odkládá to. Bojí se, aby si nemyslel, že má snad zájem o nějakou romantiku, a je si téměř jistá, že takhle ho nevnímá. Je zakoukaná do Jules, která bydlí na stejné koleji, a začíná si myslet, že by to mohlo být vzájemné. Aby si někdo tak bezprostřední a nepředvídatelný jako Santi něco špatně vykládal, to je to poslední, co by potřebovala. Ale stejně se dívá na drobná světýlka na stropě ve svém pokoji a hlavou se jí honí přitahující se magnety a vzájemně se obíhající dvojhvězdy. Hrozně by si přála, aby existoval způsob, jak může holka říct klukovi, že by chtěla být jeho nejlepší kamarádkou. Vlastně by brala jakoukoliv podobu – kluka jeho věku, starou paní, mozek v zavařovačce – cokoliv, jen aby měla jistotu, že někdo uvidí pod povrch a bude se zajímat, co skutečně je v jejím nitru.

O pár týdnů později o tom dumá cestou kolem nástěnky na koleji a uvidí jeho tvář v obložení květin.

Zarazí se. Tři slova na zdi, tvrdá jako graffiti. ODPOČÍVEJ V POKOJI. Fotka a nápis působí jako dvě nesourodé řeči nacpané do jediné věty.

Jules se zastaví vedle ní. „Slyšelas to? Je to strašné. Našli ho pod tou hodinovou věží ve starém městě. Říká se, že skočil.“

„Neskočil.“ Vidí to tak živě, že se to nedá snést: její šála vlaje na vrcholku věže. Santi leze nahoru, pohled upírá daleko za šálu, na hvězdy. Tak sebejistý, natolik přesvědčený o své jediné, Bohem vedené cestě světem, že ani nepomyslí na to, že by se mohl zřítit.

Chtěla ho přesvědčit, že pravdu má ona. Nechtěla tohle, ten nejtemnější důkaz svojí pravdy: ovlivnila jeho život, a to tím nejhorším a nejtrvalejším možným způsobem. Bleskne jí hlavou vzpomínka, jak jí klouzaly ruce, jak téměř spadla. Proč má pocit, jako by si to vyměnili? Jako by Santi prožil její smrt, jako by spadl místo ní?

Má hrozný vztek na člověka, kterým ještě před pár týdny byla. Některé věci je lepší nechat být, dokud jsou ještě dokonalé. Jaký pitomec takhle uvažuje? Kdo dá přednost dokonalosti, která neexistuje, před zmatkem a komplikovaností, které jsou opravdové?

„Znala jsi ho?“ zeptá se Jules.

Thora otevře pusu. Nikdo nemůže doopravdy znát druhého člověka, chce se jí říct, jako by měla na jazyku jeho ducha. „Ano,“ odpoví místo toho. Protože si ho nese v sobě, takového, jaký byl té noci tam nahoře na věži: Santi, jenž chtěl dosáhnout na hvězdy, aby spatřil Boží tvář.

Jules ji obejme a položí jí hlavu na rameno. Jules je teprve sedmnáct, je o rok mladší než zbytek třídy, ale má v sobě něco, díky čemu si s ní Thora připadá v bezpečí a opečovávaná. Její objetí ji ukonejší a Thora vidí budoucnost tak jasně, jako kdyby jí Santiho duch vykládal osud do ucha. Půjde s Jules do baru na drink na uklidnění. Budou si povídat a potom se budou líbat. Půjde s Jules k ní na pokoj, který je tři dveře od toho jejího. Bude to přesně to, co chtěla, ale ještě dlouho bude příliš otupělá smutkem, než aby to dokázala prožívat.

Druhý den ráno se vykrade z Julesina pokoje, aniž by ji vzbudila. Jde dolů do chodby, kde se u Santiho pomníčku nakupily květiny a kondolence. Čte jednotlivé vzkazy a hledá nějaký, který by ho vystihoval. Chybíš nám, chlape. Byl jsi dobrej. Bůh ti žehnej. Každý z nich mohl klidně napsat stroj. Ta zoufalá osamělost, co z toho čiší, ji zasáhne: umřít během prvních pár týdnů na vysoké, kdy všechno, co lidé o člověku vědí, je to, jak se na někoho usmál v knihovně, nebo jak někomu koupil pití v baru. Ale ona ho zná lépe.

Nechá mu tam placku Evropské kosmické agentury, tu, kterou si koupila v Odysseu a kterou na sobě ten večer, kdy se poznali, neměla, protože se bála, co by si o ní ostatní pomysleli. Položí ji až dozadu na stůl, lícovou stranou směrem k jeho obličeji. Teď už si je jistá, že ona na hvězdy nikdy nedosáhne. Kdyby byla na správné cestě, Santi by tu pořád byl a šel by s ní.

„Doufám, že jsi našel, co jsi hledal,“ řekne.

O dva dny později si koupí barvu ve spreji a ve tři v noci projde starým městem. Přes vybledlá slova na stěně věže mu napíše vzkaz: VÍTEJ V NEKONEČNU.

OTEVŘI OČI

Santi má zpoždění.

Není to nic nezvyklého: nedochvilnost je jeho poznávacím znamením, neměnná zrovna tak jako jeho kudrnaté vlasy. Ale určitě existují lepší příležitosti, kdy se to může projevit, než zrovna první den nového školního roku. Být ještě studentem, nebylo by to nic moc; u učitele s pětadvacetiletou praxí je to neodpustitelné. Chvátá kolem kašny, která stojí uprostřed dlážděného náměstí, a vyhýbá se zástupům lidí. Když míjí rozpadlou hodinovou věž, koukne se, kolik je, ale ručičky jsou jako vždycky zaseknuté v čase osm minut po jedenácté.

Dneska ráno se probudil rozplácnutý na posteli, jako kdyby spadl z nějaké nevysvětlitelné výšky. Ten sen už se mu zdál. Tentokrát mu to zabralo třicet minut chození po bytě a zkoumání důkazů, že je naživu – mňoukání jeho kočky Félicette hlásící se o snídani, ubrus, který háčkovala jeho matka, fotka, na níž Héloïse hledí z balkonu na blížící se déšť –, než opět nabyl dojmu, že jeho život je opravdu jeho. Teď přejde z rušného tržiště na klidné nádvoří mezinárodní školy a snaží se dát se dohromady. Podvědomě mu ruka sjede do kapsy saka a dotkne se hladkého dřeva na noži po dědovi.

Vstupuje do třídy upřeně pozorován třiceti sedmiletými dětmi. Obličeje jsou nové, ale všechno ostatní je stejné. Takové osamělé učitelské déjà vu: prožívat stejný rok znovu a znovu v obklopení dětí, pro něž je zrovna tohle ona jediná verze, na které záleží.

„Dobrý den,“ řekne. „Já jsem pan učitel López, budeme spolu mít přírodopis. V téhle učebně se budete dozvídat o světě a o tom, jak funguje. O tom, co lidé vědí, i o tom, co teprve zkoumají.“ Prohlíží si třídu a setkává se s jejich pohledy. „Kdybych měl jmenovat jednu věc, kterou doufám, že se v tomhle školním roce naučíte, tak je to všímat si všeho okolo sebe. Nic neberte jako dané. V tom spočívá veškerá věda.“ Tenhle svůj proslov zdokonaluje dlouhé roky, tu vypustí slovo, tu vylepší větu, ale pochybuje, že ho děti poslouchají. Měří si ho jinak: jeho přízvuk, jeho gesta, jeho oblečení. Úplně jako zvířátka, nevědomky zvažují, jestli patří do jejich smečky, anebo nepatří. „Říkal jsem si, že můžeme začít tím, že se seznámíme,“ pronese. „Přihlaste se. Koho vyvolám, ten řekne své jméno a čím by chtěl být, až vyroste. Já to napíšu na tabuli, a tak se o každém něco dozvíme.“ Několik rukou prudce vyletí nahoru; většina zůstane dole. „Když se nepřihlásíte teď, vyvolám vás později. Jenže pak už bude na tabuli zbývat méně místa, takže budete muset být menší. Hlaste se, pokud nechcete být malí.“

Počet rukou mírně vzroste. Santi se usměje a vybere jednoho chlapce napravo. „Ty ses hlásil první. Jak se jmenuješ?“ „Ben,“ řekne chlapec.

„A čím chceš být, až vyrosteš, Bene?“

„Fotbalistou.“

To se dalo pro začátek očekávat. „Paráda. Komu fandíš?“ Chlapec začne odpovídat, ale Santi ho přeruší. „Real Madrid, stejně jako já! Hustý.“ Smích ostatních dětí. Otočí se k tabuli a nakreslí postavičku chlapce, který dává hlavičku. Když ustoupí, některé děti se chichotají. Není to zrovna umělecké dílo. Vždycky měl v plánu věnovat kreslení víc času, posunout se z kategorie dostatečné do kategorie působivé. Ale na to, aby udržel pozornost dětí, jeho čmáranice postačují.

„Další.“ Přehlédne moře rukou. Jeho pohled přitáhne hnědovlasá dívka, na svůj věk vysoká, s chladnýma modrýma očima, které vypadají, jako by patřily někomu staršímu. „Ty,“ osloví ji. „Jak se jmenuješ?“

Dá ruku dolů. „Thora Lišková.“

„Liš-ko-vá,“ opakuje po ní a stejně jako ona dává důraz na první slabiku. „Jak se to píše?“

Řekne mu to. „Je to jako to zvíře, liška,“ dodá vážně a hrdě. „Vážně? Moje jméno znamená vlk.“

Potrhle se na něj zašklebí, až se chlapec vedle ní uchechtne do dlaní. Santiho píchne u srdce. Je jedním z těch dětí, které život ještě neuzemnil, a všechno to štěstí si nese jako terč na zádech. Zůstaň taková, jaká jsi, Thoro Lišková, modlí se v duchu, ačkoliv ví, že to není k ničemu. Dává tomu rok, než se Thora začne víc starat o to, co si o ní ostatní myslí, než o to, z čeho má radost. „A čím chceš být?“ zeptá se.

Nezaváhá. „Astronautkou.“

Santi se přinutí k úsměvu. Nemá problém s dětmi, které chtějí být fotbalisty nebo veterináři nebo automobilovými závodníky. Jdi do toho, říká jim. Jdi za svými sny. Přestože, statisticky vzato, skončí jako pracovníci call centra. Ale s těmi, které chtějí být atronauty, je to těžší.

Podaří se mu nedat na sobě nijak znát půl života lítosti. „To není lehké,“ řekne. „Ale stojí to za námahu.“ Nakreslí ji modře: malinká houževnatá postavička v helmě od skafandru vztyčuje vlajku na miniaturní planetě. Když se otočí zpátky ke třídě, je Thora v obličeji celá růžová a vyhýbá se mu pohledem.

Vyvolá postupně celou třídu, až je nakonec tabule plná rapperů, cukrářů, lékařů. Thora se vznáší na kraji tabule, jako by se chystala vykročit do nespoutaného světa kdesi za ní. „Teď,“ oznámí Santi a rozdává linkovaný papír. „Chci, abyste napsali a nakreslili příběh o sobě samých v budoucnosti. Představte si, že jste tím, čím být chcete. Předveďte mi, jaké to je.“

Sedne si a připraví se na patnáct minut relativního klidu.

Koutkem oka zaznamená vztyčenou ruku.

„Ano?“

„Co vy, pane učiteli?“ Thora s rozzářeným výrazem. „Čím vy jste chtěl být?“

Bez zaváhání zalže. Nemůže jí přece předvést živý příklad někoho, kdo chtěl to samé a nepovedlo se mu to. „Já chtěl samozřejmě být učitelem přírodních věd,“ řekne. „A hle, jsem tu.“

Sem tam smích, sem tam brblání. Ani jedno z dětí, které namaloval na tabuli, není učitel. Hlásí se znovu.

Povzdechne si. „Ano, Thoro.“

„Měl byste se nakreslit.“

Přidávají se další hlasy. „Jo.“ „Do toho, pane učiteli.“ Jediné volné místo na tabuli je na kraji vedle Thory. Nakreslí se tam, je menší než kterékoliv z dětí, vlasy má po stranách kudrnaté jako šílený vědec a plešku úplně jako mnišskou tonzuru. Pravidlo číslo jedna při práci s dětmi: do slabin se bodněte sami, dřív než je objeví ony. Pan López, napíše pod postavičku za spokojeného chichotání.

Ukloní se a sedne si. Ani se nepotřebuje kouknout a ví, že Thora se pořád hlásí. „Poslední otázka a potom budeš pokračovat v psaní.“

„Měl byste si nakreslit helmu do vesmíru,“ prohlásí Thora. „Jinak byste nemohl dýchat.“

Otočí se k tabuli. Představoval si, že je každá postavička nakreslená ve svém vlastním vesmíru. A ona ho teď vtahuje do to toho svého, na oběžnou dráhu té malinké planety, kterou zkoumá.

„Máš naprostou pravdu.“ Rychle si kolem hlavy přikreslí bublinu. „A teď už to myslím vážně. Ticho a pracovat.“

Když si sedá, cítí zvláštní dojetí nad Thořinou velkorysostí. Ještě večer o tom přemítá, když prochází prázdným dětským hřištěm na dlážděnou ulici a svírají ho domy kolínského starého města pod nízko letícími mraky.

Santi by chtěl, aby jeho život dával smysl. Obvykle, když mu svět nenabízí nic než ruchy a šumy, podrží ho jeho víra. Ale chvíle jako tato, kdy je vše jasné a zřetelné jako hlas, který mu mluví přímo do ucha, to je to, pro co žije. Když on to nedokázal, třeba by mohla Thora. A třeba by jí mohl pomoct s prvním krokem na cestě, která vede ke hvězdám.

Ví, že je to strašný nápad. Je to jeden z důvodů, proč nikdy neměl vlastní děti, aby si do nich nepromítal své nenaplněné ambice. (Dalším důvodem je to, že se s ním Héloïse rozvedla a odstěhovala se zpátky do Francie.) Ale tohle je jiné, pře se sám se sebou, když prochází pod zlatým vývěsním štítem s vyobrazeným kentaurem a sedá si v baru. Čím chce být, mu Thora řekla sama od sebe: jeho úkolem je ukázat jí, že to je možné.

Výčepní Brigitta před něj postaví štíhlou sklenici místního piva. Santi jí sklenicí pokyne a napije se, vstřebává přitom odraz interiéru Kentaura v zrcadle za barem. Rozhovory v půl tuctu jazyků jdou mimo něj: silný kolínský přízvuk, spisovná němčina, angličtina, ruština, španělština. Ty, kterým rozumí, by klidně mohl bez hlesu imitovat: obvyklé stížnosti na zácpy na Okruhu, na čerstvou várku studentů univerzity, kteří se houfují v barech starého města. Pamatuje si, když on byl jedním z těch studentů, doklopýtal do Kentaura a neměl tušení, jak to místní popuzuje. Zdá se to neuvěřitelné, že by teď měl být jedním z nich.

Scházívá se tu s kamarádem Jaimem a dají si spolu pár drinků, ale Jaime je teď ve Španělsku za rodinou. Takhle sám Santi dopije pivo a zvedne se. Ze zvyku se podívá na nebe, ale hvězdy jsou zahalené světly města. Prochází osvětlenými ulicemi s obchody okolo náměstí Neumarkt a prozpěvuje si povědomou melodii beze slov. Měl by se tu už cítit jako doma, v tomhle městě mnoha jmen. Köln pro místní, Cologne pro učitele mezinárodní školy, Colonia pro jeho rodinu, když mu volají a ptají se, kdy se vrátí. Jenom ve španělštině se uchovává vzpomínka na kolonii, jíž tohle město kdysi bylo, založené a pojmenované cizinci. Překročí neviditelnou linii staré římské zdi: další cizinec, nic nedobývá, jen prochází.

Zvoní mu telefon. Jeho sestra Aurelia. „Lito,“ řekne cestou přes široký, stromy lemovaný Okruh do Belgické čtvrti.

„Nevolám nevhod?“ ptá se a její hlas zní na tu dálku zastřeně. Těch pár tisíc kilometrů, které je dělí, by zrovna tak mohly být světelné roky.

„Ne. Zrovna jdu domů z práce.“ Míjí muže, který po něm střelí pohledem a odplivne si. Kvůli tomu, že mluví španělsky, nebo kvůli něčemu jinému, nebo úplně bez důvodu? Jeho unavenou myslí víří pocit, že nikam nepatří.

„Co děti?“ ptá se Aurelia.

„Stejné jako vždycky.“ Pak se opraví. Thora, anomálie.

„Jedna z nich chce být astronautkou.“

Jeho sestra si soucitně povzdechne. „Co jí plánuješ říct?“

„Ať se snaží, co to půjde.“

Aurelia je chvilku zticha. „Je to správné?“

Santi uvažuje, jak odpovědět. Je to to, co bych si přál, aby tehdy řekli mně. „Je to dítě z bohaté rodiny na mezinárodní škole,“ řekne místo toho. „Má větší šanci, než jsem měl tehdy já.“ Než to může Aurelia začít rozporovat, změní téma. „Jak se má moje neteř?“

Aurelia zní popuzeně. „Bůh ví. Zavolá mi jednou za šest týdnů, aby mi sdělila, že je naživu.“

Santi se usmívá a zachází za roh do ulice, kde bydlí. „Vyřiď jí, ať mě někdy přijede navštívit.“

„Nemusela by za tebou jezdit, kdybys byl poblíž. Máma chce vědět, jestli se hlásíš na to místo v Almuñécaru.“

Měl přece tušit, že se Aurelia chopí příležitosti vrátit se ke svému oblíbenému tématu. Povzdechne si. „Přemýšlím o tom.“

„Takže nehlásíš.“ Dá jí prostor pokračovat. „Santi. Pořád mi říkáš, že ti to tam nesedí.“

„Já vím,“ odpoví. Pravda ale je, že jim toho pověděl sotva půlku. Že i po takřka třiceti letech se mu pořád někdy stýská po domově tak moc, že nemůže dýchat. Že zdejší každodennost mezi všemi těmi odtažitými, uspěchanými neznámými lidmi je mu tak cizí, že je z toho neustále nervózní. Přendá si telefon do levé ruky a loví klíče od domu. „Já jen – ještě nejsem připravený odsud odjet.“

Není to tak úplně pravda. Pravdou je, že neví, jak by jí řekl, že má pocit, že jet domů je cesta špatným směrem.

Aurelia si povzdechne. „Já vím, co máš za problém. Ty nechceš žít na téhle planetě.“

„Poslyš, musím jít. Ale přemýšlej o tom místě, ano?“