Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Petr Slavík

TANCUJ MATYLDO

Vydala Grada Publishing, a.s.,
pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9783. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Odpovědná redaktorka Martina Muziková
Korektura Eva Koželuhová
Sazba Radek Nahodil
Obálka Martin Kafes33 Hirth

Copyright © Petr Slavík 2024
© Grada Publishing, a. s., 2024

ISBN 978-80-271-7605-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-7604-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-5585-9 (print)

Poděkování

Benjaminovi, Filipovi a Nataše

I.

Jak vlak vyjel ztunelu, oslnilo ho nízké zimní slunce. Zavřel oči. Přes víčka cítil záblesky paprsků dopadající přes stromy podél trati. Světlo, stín, světlo, stín. Těžko říct, proč se mu právě teď vybavila ta věta zCizince: Matku má člověk jen jednu. Sám by ktomu dodal: Anemůže si ji vybrat. Na rozdíl od hrdiny Camusova románu ale nejel matce na pohřeb. Matylda byla stále živá, na jeho vkus někdy možná až příliš.

Karel jel na pravidelnou návštěvu. Jak se termín návštěvy blížil, vždy na sobě pozoroval lehkou žaludeční nevolnost, která ovšem jako mávnutím proutku pominula, když za ním zapadly dveře jejího bytu. Od jisté doby se vMatyldině přítomnosti necítil dobře. Měl ztoho výčitky svědomí, protože to znamenalo, že jeho vztah kní není takový, jaký by vztah syna kmatce měl být. Ale povinnosti si plnil. Navštěvoval ji jednou za měsíc, ikdyž bydlela tak daleko. Ta pravidelnost mu vyhovovala. Jednak měl po ruce odpověď, když ho obvinila, že už za ní dlouho nebyl, apak také vylučovala pokušení občas vynechat.

Stromy zmizely aKarel otevřel oči. Nudnou krajinu za oknem ale nevnímal. Ani by nespočítal, kolikrát tudy už projížděl astále pro něj byla stejně cizí, nikdy při tom nezažíval pocit, jako když se člověk vrací do známých míst.

Ostatně Karel se do minulosti vracel nerad. Nebavilo ho poslouchat Matyldiny historky zmládí, auž vůbec ne zjeho dětství, nesnášel, když se sentimentálně dojímala nad tím, co se stalo před spoustou let. Jeho vlastní vzpomínky mívaly podobu nehybných obrazů, kdy se mu jako bleskem vybavil nějaký okamžik vytržený zproudu času. Někdy šlo ojasné asociace, kdy to, co právě prožíval, mu vmozku vyvolalo vzpomínku na podobnou situaci, ale mnohem častěji tam žádná souvislost nebyla. Zničeho nic se mu před očima zhmotnil výjev, člověk, ale mohly to být také třeba pach, vůně, slovo či věta, anebo jen zvláštní nepopsatelný pocit aon netušil proč. Záhada. Karel otom ale nikdy nepřemýšlel, zabývat se těmi obrazy avýjevy, skládat je do podoby nějakých příběhů považoval za zbytečnou ztrátu času.

Ťuknul prstem do klávesnice, aby oživil počítač, apokračoval vpráci. Cinknul Skype. Na obrazovce se objevila asistentka Kamila.

„Promiňte, pane doktore, ale je tu nějaký novinář Prouza. Píše velký materiál oexekucích arád by vás požádal orozhovor.“

„On byl objednaný?“ podivil se Karel.

„Nebyl, to bych vám samozřejmě včas řekla,“ hájila se Kamila.

„Tak ho vyhoďte.“ Karel chtěl rozhovor ukončit.

„Počkejte, pane doktore, jemu jde totiž otoho Halbicha.“

„Halbicha? Ten už je přece vyřízený.“

„No, víte, vy jste asi nečetl noviny. Ten Halbich včera spáchal sebevraždu.“

Karel se zarazil. Otevřel si zpravodajský portál avrubrice bulváru uviděl tučný titulek: Sáhl si na život. Sebrali mu všechno.

„No, to je mi líto, ale co já stím?“

„Ten novinář tvrdí, že není zbulváru. Prý mu nejde ožádné senzace, ale tohle se nedá ignorovat, atak vám chce dát možnost se kpřípadu vyjádřit, než to dá do tisku.“

„Kdy to má vyjít?“

„Už příští pondělí.“

Karel zaváhal. „No dobrá, tak mi ho tam na zítra někam dejte.“

„Rozumím.“ Kamila zmizela. Karel se podíval na hodinky. Pokračovat vpráci už nestálo za to. Zaklapl notebook astrčil ho do brašny.

Nesnášel fyzický kontakt scizími lidmi, hnusilo se mu cítit cizí dech. Když se prodral zaplněnou halou bratislavského hlavního nádraží do vlezlého předjarního počasí, úlevně si oddychl. Mávl na taxi, překročil louži tajícího sněhu anastoupil.

Starý činžovní dům. Tady byl Karel pár let doma. Přistěhovali se sem, když tu otec dostal místo na univerzitě. Nebýt Matyldy, už by do toho domu asi nikdy nevkročil. Vystoupal do druhého patra azastavil se před masivními dřevěnými dveřmi smosaznou jmenovkou Matylda Jaroschy, operní pěvkyně. Zhluboka se nadechl, jako by sbíral odvahu. Po tváři mu přejel lehký tik, nepříjemný tlak vžaludku se opět ozval. Konečně zazvonil. Zbytu se ozvalo přátelské psí zablafání aMatyldin hlas.

„Zapomněl sis klíče?“

Dveře se otevřely, velký chlupatý pes sširokým červeným obojkem na krku se postavil na zadní aolízl Karlovi tvář.

„Fuj, Šípku. Nezapomněl. Minule jsem ti je dával, když jsi ty svoje ztratila.“

Karel odstrčil psa anaklonil se kMatyldě, aby ji políbil na tvář. Matylda uhnula.

„Olizuj se se psem, Kájo. Vlak měl zpoždění?“

„Ne, proč? Přijel na minutu přesně.“

„Možná na minutu přesně, ale nejmíň otýden později.“

„Jak to myslíš?“

„Pokud mě paměť neklame, tak jsi měl přijet minulý týden.“

„Naposled jsem tu byl 28. února. Dneska je 28. března. Jsem tu přesně po měsíci jako vždycky.“ Matylda na okamžik zaváhala. Hned ale ironicky dodala: „No aikdyby, to se máš čím chlubit. Vzorný synek navštíví osmdesátiletou matku jednou za měsíc!“

„Kdyby ses přestěhovala do Prahy, tak bych za tebou chodil třeba obden.“

„Aco já bych tam dělala, vtý Praze? Tam bych byla obyčejná stará bába, ale tady jsem někdo!“

„Vpořádku, ale pak se musíš smířit stím, že –“

Matylda ho gestem královny utnula vpůlce věty. „Snad jsi nepřijel, abychom se hádali?“ Otočila se atanečním krokem odkráčela do obývacího pokoje. „Azuj se, Kájo,“ prohodila přes rameno.

Karel se zarazil. Kam až jeho paměť sahá, tak tady se nikdo nikdy nepřezouval. Povzdechl si ajen vponožkách ji následoval. Bylo to marné, Matylda sním stále mluvila jako smalým chlapcem. Aon, ačkoli by to nepřiznal, se před ní jako malý chlapec cítil.

„Něco jsem ti přivezl.“ Karel vytáhl zbrašny krabici drahých belgických pralinek.

Matyldě se rozzářily oči. „To jsi hodný.“ Hned ale zase pohasly. „Víš přece, že sladké nejím.“

„To nevím, vždycky jsi je měla ráda.“

„Už nemám. Rozhodla jsem se žít zdravě. Ukliď to prosím.“

Karel otevřel příborník azkoprněl. Tam, kde vždycky Matylda měla různé bonbóny, slané oříšky alikéry, byly teď vyrovnány krabičky léčebných přípravků, vitamínů apotravinových doplňků na klouby, podporu imunity nebo zlepšení paměti.

„Proboha, na co to máš?“

„Vždyť říkám, že žiju zdravě.“

„Ale proč toho máš tolik? To přece nemůžeš spotřebovat do nejdelší smrti.“

„Aty víš, kdy umřu? Třeba proto tu budu do sta.“

„Ty bys tu chtěla být do sta?“

„Já ano. Ale tobě se to asi, jak vidím, nezamlouvá.“

„Říkalas, že se nebudeme hádat.“

Karel se snažil nacpat pralinky mezi vitamíny, ale celá ta pyramida se zřítila askončila na podlaze.

„Vidíš, co děláš!“

Karel se sehnul asbíral krabičky. Vzámku zarachotily klíče azpředsíně se ozval ženský hlas. „Maud! Už som tu.“

Karel se udiveně otočil na Matyldu. „Kdo to je?“

„Tu sme, Lori.“ Matylda mrkla na Karla. „Uvidíš.“

Do pokoje vešla žena Karlova věku. Byla vysoká, štíhlá, měla dlouhé bílé rozpuštěné vlasy avodnaté oči, které její tváři dodávaly vizionářský výraz.

„Áááá, dobrý deň, vy musíte byť Kája. Mamička mi ovás veľarozprávala.“ Odložila nákupní tašky apodala Karlovi ruku. „Tak vás unás vítám. Ja som Lorelai, môžete mi hovoriť Lori.“

Konsternovaný Karel nevěděl, kam skrabičkami. Lorelai mu je vzala zruky astiskla mu pravici. Dlaň měla studenou avlhkou, ale stisk pevný asilný. „Ukážte, ja vam pomôžem.“ Společně narovnali krabičky zpátky do příborníku.

Karel se nezmohl na slovo. Ale Lorelai byla knezastavení.

„Ačo že ste si nezobrali papuče? Veď podlaha je studená asamý psí chlp. Eště som dnes nestačila vytrieť. To byste neverili, koľko je tu roboty. Tak si tu len smamičkou rozpravajte, ja sa musím ponáhlať variť obed.“

Zvedla tašku azamířila do kuchyně. Ve dveřích se ještě otočila. „Podarilo sa mi, Maud, dohovoriť toho inštalatéra. To splachovadlo nam príde opraviť hneď vpondelok.“

„Čo by som si bez tebe počala!“ odpověděla Matylda také slovensky.

Karel stále všoku jen stěží tlumil hlas: „Kdo to je?“

„Slyšel jsi, Lori.“

„Ale kdo to je? Co tu dělá? Jak to, že má klíče? Ona tu bydlí?“

„Lori je moje nová přítelkyně. Stará se omě, nakupuje, vaří, uklízí, když na mě můj vlastní syn nemá čas!“ odvětila Matylda vítězoslavně.

Karel se rezignovaně svalil na pohovku. Jeho pohled padl na stolek, kde ležela hromádka knih. Duchovní věda aterapie. Božský lékař. Léčení za hranicí medicíny. Obrátil se na Matyldu, ale vtu chvíli se ozvalo psí zakvílení aŠípek, který před tím snataženým čenichem následoval nákupní tašky, se staženým ocasem vletěl zpátky do pokoje azalezl pod stůl.

Matylda si ho starostlivě přitáhla ksobě. „Copak se ti, Šípečku, stalo?“

„Ále čo by, nič. Pletie sa tu. Asi som mu nechtiac stúpila na nohu,“ volala zkuchyně Lorelai.

Šípek Matyldě olízl ruku alehl si jí knohám. Upřel své velké oči na Karla. Karel psy neměl rád auž vůbec nechápal, jak si Matylda mohla pořídit takového bastarda. Byla trochu snobka, akdyby si koupila nějakou módní rasu, nějakého čistokrevného psa srodokmenem, to by byl pochopil. Ale Šípek byl kříženec, kdo ví čeho sčím. Měl hustou srst kudrnatých chlupů neurčité barvy, které permanentně línaly ajejichž chuchvalce byly všude po bytě. Jedno ucho mu stálo adruhé leželo, ocas mu ze zadku trčel jak zalomený pahýl. Na první pohled vůbec nepřipomínal psa, ale nějaké podivné stvoření, něco mezi ovcí, vlkem amedvědem. Matylda ráda vyprávěla historku, jak přišel ke svému jménu. Žil prý ve stádě sovcemi, ateprve když ovce stříhali adošla řada na něj, zbavili ho srsti azjistili, že to není ovce, ale pes. Takže jméno Šípek nedostal podle plodu divoké růže, ale podle anglického výrazu pro ovci, což je sheep. Karlovi ta historka nepřipadala moc vtipná, ale kdyby si ji Matylda nevymyslela, nemusela by být daleko od pravdy.

Jídlo, které Lorelai uvařila, bylo stejně unylé jako ona sama. Zelenina srýží naprosto bez chuti. Karel se musel přemáhat, aby nebylo poznat, jak moc mu nechutná. Přežvykoval apřitom pozoroval nesourodou dvojici žen uspolečného stolu. Matka ipřes svůj věk byla stále krásná, poněkud extrovertní žena snevyčerpatelnou energií, prostě živel. Naopak ta, která si říkala Lorelai, byla mdlá aasketická. Karla napadlo, jestli to ale není jen zdání. Její pohled mu připadal tvrdý astejně studený jako její ruka.

Matylda se natáhla pro slánku, aby si přisolila, ale její ruka se srazila srukou Karla, který chtěl ve stejné chvíli udělat totéž.

„Promiň,“ dal Karel Matyldě přednost.

Lorelai se kysele usmála. „Chutí vám? Môžem vám pridať.“

„Ne, děkuji. Mám dost. Ale… můžu se zeptat, proč Matyldě říkáte Maud?“

„Matylda aMaud je predsa to isté. Maud je iba len jedna zverzií německé Matildy. Je to starogermánské meno aznamená silná vboji, mocná bojovníčka. Ato vaša mamička rozhodne je. Mimochodom Lorelai je tiež starogermánské meno aznamená šumiací prúd. To ide pekne ksebe, nemyslíte? Každopádne si sMaud velmi dobre rozumieme.“

„Áno, to je fakt. Ja už tiež nebudem,“ odstrčila Matylda talíř apak se už zase česky obrátila na Karla. „Jdu si na chvíli zdřímnout apo kávě musíme za tatínkem. Doufám, že jsi nezapomněl?“

„Samozřejmě, jak bych mohl.“

Rozbředlým sněhem neuklizených cestiček vedl Karel Matyldu. Vjedné ruce kytici, druhou podpíral matku, aby neuklouzla, za nimi se ploužil Šípek. Hřbitov Slávičie údolie leží vpoměrně strmém svahu atatínkův hrob byl skoro až nahoře. Na jedné zkřižovatek se trojice zastavila, aby vnamáhavém stoupání popadla dech. Přesto Matylda ani na okamžik nepřerušila příval svých slov.

„Zkoušeli na mě různý triky, že prý jsem si spletla datum, pak zase, že jsem chtěla jiný materiál. Ale na mě si nepřijdou. Řekla jsem jim, že jestli to nebude tak, jak jsme se domluvili, tak ode mě neuvidí ani korunu. Takže to nakonec udělali. Audělali to moc pěkně, to musím uznat. Budeš koukat!“

Došli na místo. AKarel koukal. Zíral na otcův hrob, kterému vévodil obří náhrobek zleštěné žuly svyleptanou kresbou rodinného výjevu. Uvánočního stromku ve světle hořících svíček azářících prskavek objímal otec matku. Oba se šťastně usmívali. Pod stromkem balancoval na koloběžce malý, asi pětiletý Kája. To vše vtéměř životní velikosti.

„Co to je?“ vypravil ze sebe Karel.

„No přece Vánoce. Rok 1973. Ty si to nepamatuješ? Dostal jsi přece tuhle koloběžku!“

„To si pamatuju, ale co to…“

Karel nebyl schopný dokončit větu, jen bezmocně rozhodil rukama. Ovšem Matylda byla ze svého díla nadšená aKarlovy rozpaky nevnímala.

„Je to přesně podle tý fotografie. Trefili to náramně. Jen si budeš muset něco připlatit. Prej stím měli nějaký vícenáklady nebo co.“

Konečně si Matylda všimla, jak je Karel zaražený. „Doufám, že ti není líto peněz?“

„No to ne, ale…“

„Nebo se ti to snad nelíbí?“

„Já nevím, hodí se to vůbec na hrob?“

„Aproč by se to nehodilo? Proč by se nehodilo ukázat, jak šťastná jsme byli rodina? Nebo si myslíš, že jsou lepší ty krucifixy achcíplý holubičky? Kájo, já sem chodím. Tady si sednu amyslím na tatínka. Jak jsme se měli rádi ajak nám bylo spolu dobře. Istebou, když jsi byl ještě malej. Sedím tady na lavičce avzpomínám na ty šťastný chvíle, který jsme spolu prožili. Tatínek už není aty jsi taky pryč. Už mi zůstaly jen vzpomínky.“

Matylda na okamžik zjihla. Hned se jí ale vrátila bojovná nálada. „Aty mi, bohudík, nikdo nevezme!“

Cestu zpátky obvykle Karel prospal. Iproto si navzdory své šetrnosti kupoval místenku do první třídy. Dnes ale nemohl usnout. Stále měl před očima tu Lorelai, ženu, která vsobě zvláštním způsobem spojovala dobrosrdečnost achlad. Apak ten bizarní náhrobek. Matylda mívala extravagantní, někdy až šílené nápady, ale tohle bylo něco jiného. Když mu před časem oznámila svůj plán nechat důstojně upravit otcův hrob, ani ve snu ho nenapadlo, že by mohla vymyslet něco takového. Takovou míru nevkusu amegalomanství by uní nečekal. Kdyby to udělala jako provokaci, vtip, byť trochu nejapný avzhledem ksituaci nevhodný, to by se byl tolik nedivil. Ale ona to evidentně myslela vážně. Karlovi neuniklo, jak na kratičký okamžik na náhrobku pohladila otcovu tvář azašeptala jeho jméno, jako by se sním loučila.

Karlův exekutorský úřad sídlil vnejvyšším patře administrativní budovy na okraji města. Skrz skleněné stěny jeho kanceláře byl úchvatný výhled na Prahu. Drobně pršelo. Vmístě, kde magistrála přechází vdálnici, byla nehoda. Dlouhý had složený ze tří pruhů aut se po slizkém asfaltu pomalu neslyšně sunul kmístu, kde modré majáky policejních aut asanitek probleskovaly pošmourným dnem. Zas nějaký blázen dostal smyk, napadlo Karla, který stál zády do místnosti ahleděl do hloubky pod sebou.

„Avýčitky svědomí nemáte?“ zahájil další kolo ofenzívy novinář Prouza.

„Výčitky svědomí? Proč?“

„Když člověk zaviní něčí smrt, tak obvykle mívá výčitky svědomí.“

„Já ničí smrt nezavil. Alespoň pokud vím.“

„Pan Halbich spáchal sebevraždu. Poté co jste mu vexekuci zabavil dům isveškerým majetkem aon skončil na ulici.“

„Pan Halbich měl dluhy, které nebyl schopný splácet. Asoud rozhodl oexekuci. Já jsem ji jenom vykonal. Zrozhodnutí soudu.“

„Anení vám ho ani líto?“

Karel se otočil zpátky do místnosti. „Prosím, líto?“ Už ho ten rozhovor unavoval. Trvalo to dlouho aneměl rád, když mu někdo narušoval program. Jenže Prouza byl neodbytný anevnímal signály, že jeho čas už vypršel. Viditelně ho iritovala sebejistota, sjakou Karel odpovídal na jeho otázky, abral to jako výraz arogance anadřazenosti. Karel se ale klidem nikdy nechoval arogantně ani nadřazeně, tedy alespoň ne vědomě. Byl to člověk řádu, korektní, respektující pravidla. Jen málokdy ovšem našel důvod pochybovat osprávnosti svého postoje. Navíc nedával najevo emoce. Ztoho pramenila jistá necitlivost, kterou si pak lidé mohli vykládat jako aroganci. Tohle Prouza nepoznal, atak stupňoval tlak, snažil se Karla nachytat, zahnat ho do kouta.

„Nebo to řeknu jinak. Nemáte někdy pocit, že to, co děláte, je, jak to říct slušně, nemorální?“

„Vážený pane,“ ani teď Karel nezvýšil hlas, „exekutory zřídil stát proto, aby chránili věřitele před dlužníky. To je podle vás nemorální?“

„Podle mě je nemorální, když se zdluhu pár tisíc korun stane dluh pár set tisíc korun. Když člověk, třeba pro nezaplacenou pokutu, přijde odům!“

„Takové jsou zákony, já je nevymýšlím. Anejsem tu od toho, abych je posuzoval, ale abych je dodržoval. Respektive abych jejich dodržování vynucoval. Víc vám ktomu nemám co říct.“

Karel významně pohlédl na hodinky. Prouzovi došly argumenty, atak rezignovaně vypnul diktafon. „Hm. Jenom mě zajímal lidský aspekt vpráci exekutora.“

„Nevím sice úplně přesně, co tím lidským aspektem máte na mysli, ale řekl bych, že pro něco takového vmojí práci není prostor. Dluhy se prostě platit musí. Tímhle pravidlem se musí řídit každý. Vy, já, pan Halbich, prostě všichni.“

„Víc tělem, víc tělem, jdi do tý rány,“ hecoval Lucii trenér. „Ale dobrý, dáme si pauzu.“

Karel vešel do světla. „Ahoj, Lucie, dobrý den.“

„Ahoj, kde jsi? Začali jsme bez tebe.“ Lucie se utírala do ručníku astále přitom lehce poklusávala apohupovala se na špičkách.

„Aproč nejsi převlečený?“

„Nevím, jestli to ještě stojí za to.“

Karel se probral. „Co, cože?“

„Ale poslouchám.“

„No…“