Přeložil Jakub Šedivý

KREMULATOR

Copyright © 2022 by Diogenes Verlag AG, Zurich

All rights but Russian reserved

Translation © Jakub Šedivý, 2024

ISBN 978-80-207-2269-0

Obsah

ČÁST PRVNÍ

První výslech #

Druhý výslech #

Třetí výslech #

Noc před čtvrtým výslechem

Čtvrtý výslech #

Pokračování čtvrtého výslechu #

Pátý výslech #

Šestý výslech #

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

Naštěstí, nebo naneštěstí je všechno v této knize pravdivé –

i to vymyšlené.

ČÁST PRVNÍ

Vyšetřování

Domovní prohlídka a zatčení probíhá 23. června 1941 a trvá všehovšudy šest hodin. Je to rutinní procedura, ale odehrává se v nervózní atmosféře – od vyhlášení války uplynul teprve jeden den. Zatímco Brestská pevnost odolává nepředstavitelnému tlaku fašistické mašinérie, hlavní město Sovětského svazu zaplaví vlna nenápadných zatýkání. V bytech a parcích, v ústavech a lidových komisariátech jsou zadržováni potenciální špioni. Navzdory rozsahu operace není počet zatčených zas tak vysoký – pouze 1077 osob, které bdělé sovětské orgány považují za zrádce a trockisty, bakteriologické diverzanty a jiné (pro vzetí do vazby existuje i tato kategorie). Číslo je tak zanedbatelné proto, že s většinou lidí na seznamech udělali krátký proces již v roce 1937, kdy bylo jen na základě pouhého podezření z propolské činnosti k trestu smrti zastřelením odsouzeno přes sto tisíc lidí (přesně 111 091 občanů). Skutečná polská rozvědka neměla po celém světě ani dvě stě agentů, ale co se dá dělat, má milá, znáš přece horlivost našich tajných služeb, když jde o likvidaci lidí, napracovávají si do zásoby a dávají si záležet.

„Raději se pojistit, než se pak posrat,“ poznamenává jeden z čekistů, když se přehrabuje v mé knihovně. Po té hrubosti začne malý byt převracet vzhůru nohama a mě vyvádějí ven.

Pro účely vyšetřování mi zabavují obnovenou vojenskou knížku, zápisníky (je jich šest) a dopisy všeho druhu (celkem 30 kusů). Kromě toho soudruhy Kozlova a Ljagina, kteří provádějí prohlídku, zajímají adresy a telefonní čísla (na 76 listech), osobní korespondence (téměř 200 stran) a tři knihy: o magii, o sektě štundistů a o karma józe.

Večer téhož dne mě odvedou do vnitřní věznice NKGB, kde mě vyfotografují, zapíší si mé osobní údaje a odeberou mi věci, které jsem si vzal s sebou:

šedá flanelové deka – 1 ks;

bavlněné prostěradlo – 2 ks;

ručník – 2 ks;

povlak na polštář – 2 ks;

kapesníky – 6 ks;

různé košile – 2 ks;

bavlněné spodní prádlo – 1 ks;

různé ponožky – 2 páry;

zubní kartáček – 1 kus;

obyčejné mýdlo – 1 ks;

ubrousek – 1 ks.

To všechno jsem sebral ve spěchu a všechno je to samozřejmě už k ničemu.

V cele nefňukám, nebrečím ani nemlátím hlavou o zeď. „To musí být omyl!“ – kdepak, takové nesmysly na dozorce nekřičím. Nesmyslné a banální projevy lidských emocí nejsou moje parketa. Místo toho se posadím na studenou podlahu a bez většího zájmu si prohlížím spoluvězně, který má za úkol na mě donášet.

„Zastřelí tě?“ ptá se naprosto netaktně.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože mi sebrali šest francouzských kapesníků, ale stejně jsem nafasoval jedno sovětské prostěradlo…“

„Smrt je moje první vzpomínka z dětství,“ zapsal jsem si kdysi, dlouho před svým zatčením, do jednoho z dnes již zabavených deníků.

Každý den, ať jdeme společně s maminkou kamkoli, naše cesta pokaždé vede přes vesnický hřbitov. Někdy se máma zastaví u nějakého kříže, častěji zrychlí krok a projde kolem. Jedna věc je jistá: i když se musíme brodit bahnem úplně jiným směrem, každý den skončíme tady – jako ve smyčce.

Jednoho dne, když už umím hláskovat, si uvědomím, že na tom kříži je moje jméno a příjmení.

„Mami, to je pro mě? Sem mě dají, až vyrostu?“

„Ale ne, ty hlupáčku. Leží tu jeden z tvých příbuzných. Jmenuješ se po něm…“

Každý den chodíme kolem hrobu s mým jménem a já si slibuju, že nikdy nezemřu…

„A utři si tu krev, prosím,“ řekne mi máma láskyplně. Jak víš, od dětství mám slabé cévy.

První výslech v Moskvě je rychlý a nepostrádá humor. Vyšetřovatel mi blahopřeje k nadcházejícím pětapadesátým narozeninám a tvrdí, že před ním sedí špion. Neprozradí mi, pro jakou tajnou službu pracuju, ale když otevře složku se spisy – stále ještě štíhlou jako mladá dívka, aniž by zvedl oči, strojeně mlaskne a jen dodá, že mně, Petru Iljiči Něstěrenkovi, hrozí paragraf 58, tedy zločin proti státu.

„Takže?“ zeptám se klidně.

„Odvést!“ vyštěkne najednou.

Ulitý start. Zkusíme to znovu.

Během čtyř měsíců se tahle absurdní scéna opakuje stále dokola. Vyšetřovatel mě posadí na židli jako středoškoláka, přísně mi vyhubuje a klade mi zcela zbytečné otázky. „Kdo? Nač? Proč?“ Pak se mě snaží zastrašit, ale protože nemá čas na skutečné mučení (takových lidí jako já má plnou místnost), dělá to vždycky dost povrchně a bez fantazie. Pokaždé když se vyšetřovatel přesvědčí, že se nechystám svědčit proti sobě, ztěžka si povzdechne a nechá mě odvést.

Je to hloupé, zasekli jsme se.

Vyšetřovatel je naštvaný – míč je na mé straně. Možná to bude znít divně, ale v létě a na podzim 1941 jsem měl mírnou výhodu. Čas teď pracoval pro mě. Rok 1937, do kterého by se vyšetřovatel tak rád vrátil, je dávno pryč. Obnovený kvaziprávní systém od něj vyžaduje výslechy, byť formální, a třeba i vynucené, možná vytlučené, ale aspoň nějaké doznání (klidně i lži). Bohužel i bohudík mě teď nemůže nechat jen tak zastřelit. V obležené Moskvě musí vyšetřovatel dřít jako v každém jiném sovětském podniku, aby splnil normu, sice nesmyslnou, ale danou. Tenhle zbytečný člověk na mě musí něco najít, ale okolnosti jdou proti němu. Němci už jsou před Moskvou. Hitler nařizuje poslat svým vojákům slavnostní uniformy, a zatímco se někteří Moskvané učí první německé fráze: „Guten Tag!“, „Wie ist Ihr Befinden?“ a „Heil Hitler!“ – druzí házejí do smetí portréty všemocného Lenina a Stalina. Narychlo pálené dokumenty zbarvují zem do černa a nejčastějším zvukem teď není křupání sněhu, ale trhání stranických knížek. Můj milý vyšetřovatel si zaslouží soucit – je opravdu těžké z někoho za takových nepříznivých okolností vynutit potřebná doznání.

„Proč jsi tak veselý, co? Copak si neuvědomuješ, že brzy začne ústup a čekisti nás všechny postřílejí?!“ Zbabělý šakal, s nímž sdílím celu, mě atakuje a vzápětí couvá, hystericky gestikuluje a křičí.

„Oni nás nezastřelí…“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Protože jestli Němci obsadí Moskvu, použijí naše mrtvoly k propagandistickým účelům – na začátku války se takové chyby dělat nedají…“

„Jsi si jistý?“

Ano, protože totéž udělají například ve Lvově. Při vstupu do města fašisté najdou vězení plné mrtvol, a místo aby lidi ušetřili tohoto hrůzného pohledu, pozvou příbuzné. „Podívejte se!“ říkají noví páni města. „Tohle udělali rudí vašim otcům, bratrům a synům, když ustupovali. Vyberte si, na které straně teď chcete bojovat…“

Vše je naprosto jasné. V době míru platí jiná pravidla hry než v době války. Musíte se jen včas přizpůsobit a neklesat na mysli. Chaos je chaos, ale některé události vlastně není tak těžké předvídat. Válka se neřídí žádnou logikou – to je první věc, kterou o ní musíte vědět.

Právě proto si nekoušu ret ani si neuhlazuju za poslední léta značně prořídlé vlasy, když mě jedné zářijové noci náhle vyvedou z vlhké cely. Když se loučím, nemyslím ani na světla Bosporu (i když bych mohl), ani na tvou ostrou bradu, má milá. Vím, že mě nevedou ke katovi, a jako tolikrát v životě mám pravdu…

USNESENÍ

o zahájení trestního stíhání

V Saratově dne 17. září 1941

Já, vrchní vyšetřovatel Vyšetřovací komise 2. správy NKVD SSSR, poručík státní bezpečnosti Perepelica, jsem po prozkoumání materiálů ve vyšetřovacím spisu č. 2716 ve věci obvinění Petra Iljiče Něstěrenka dospěl k tomuto ZÁVĚRU:

P. I. Něstěrenko byl zatčen 23. června 1941 v Moskvě pro podezření ze špionáže a převezen do Saratova.

Vzhledem k tomu, že případ vyžaduje další vyšetřování, vydávám s odvoláním na článek 110 a článek 96 trestního řádu SSSR následující ROZHODNUTÍ:

Převzít vyšetřovací spis č. 2716 ve věci obvinění Petra Iljiče Něstěrenka k dalšímu šetření.

Vrchní vyšetřovatel Vyšetřovací komise

2. správy NKVD SSSR,

poručík státní bezpečnosti

Perepelica

Jak jsi už pochopila, má milá, jsem podezřelý ze špionáže a dva týdny se kodrcám v zamřížovaném vagonu do Saratova. Eskorta chlastá, hádá se o těch nejprotisovětštějších tématech, hrabe se v mých věcech – kurvy zasraný – a nedávají nám skoro nic k jídlu.

Z nedostatku jiné zábavy zírám přes notovou osnovu mříží a během dlouhých zastávek přemýšlím o svém osudu:

„Prožil jsi svůj život správně, dědku, když ses po pětapadesáti letech ocitl v útrobách téhle státní housenky, která tě vleče přes celou zemi za stálého smršťování a natahování na místo dalšího výslechu? Sehrál jsi dobře svou roli, sokolíku, když teď na stará kolena cestuješ ve vlaku, kde necinká šampaňské, ale zvoní umíráček…“

Jsou to samozřejmě samé plané otázky. Vlastně je kladu jen proto, abych na tebe nemyslel a nějak se rozptýlil. Jet dva týdny do Saratova je utrpení, je to únavná a nudná cesta.

„Moc se o nás nestarají, co?“ ozve se náhle zpoza něčího ramene vtipálek s pusou plnou černých kláves.

„Tahle cesta, můj drahý příteli, se příliš neliší od dob občanské války…“

„Takže jsi bílý, co?“

„Šedý…“

„Jak to myslíš, šedý?“

„To je dlouhý příběh, ctěný pane…“

„Vypadá to, že na dlouhé příběhy máme dost času…“

„Pojďme ho strávit mlčky…“

Saratovská věznice, pro svůj vzhled známá jako Titanic, se ukazuje jako pokračování transportu, jen zakořeněného v zemi. Vězení jako vězení: teplá voda se solí k snídani, obilná kaše s rybími hlavami k obědu. Večer polévka ze zelených rajčat a jednou za měsíc, když se poštěstí, cukr sypaný přímo do ruky. Dlaně, když se na ně člověk podívá, pak vypadají jako vyschlá step pokrytá sněhem.

Z chleba dělám šachové figurky, ale každé tři dny se najde nějaký hajzl, který je ukradne a sní. Ukáže se, že jedním z mých spoluvězňů je akademik Nikolaj Vavilov, moje podezření padá na něj – za velké jméno se dá snadno schovat. Vavilov chodí celé dny sem a tam a mumlá cosi o tom, že za jeho zatčení může jeho kolega a oponent Lysenko (jako by to teď mohlo něco změnit). Občas se velký sovětský vědec zastaví a v takovou chvíli, jako by se ho o to někdo prosil, pronese svůj příspěvek k lidovému vzdělávání.

„Když se pokusíme pochopit naši dobu,“ začíná, „pak vidíme, soudruzi, že se nám prostě nedaří zušlechťovat masy. Stejně jako nelze obdělávat všechna pole, stejně tak se nám zatím (!) nedaří vyšlechtit nového člověka. Přes všechny obtíže a překážky se rodí stále více lidí, zatímco počet vzdělaných občanů zůstává stejný. V důsledku toho se zvětšuje propast mezi lidmi vzdělanými a lidmi bez vzdělání. Půjde-li to takhle dál, jednoho dne si uvědomíme, že naší hlavní a jedinou plodinou je plevel!“

„Nevadí, válka všechno přeorá,“ ozve se z horní pryčny.

Poslouchám a usmívám se. Víš, má milá, že mám slabost pro metafory. Každý se samozřejmě drží nad vodou, jak nejlépe umí. Tohohle nešťastníka je mi dokonce trochu líto. Jeho šance, že se odsud někdy dostane, jsou mizivé. Akademik tu nejspíš umře hlady a jediné, s čím by teď mohl počítat, je, že tu vedlejší ulici po mnoha letech, až strana uzná své chyby, z nějakého důvodu pojmenují na jeho počest.

„Až budu mít tu správnou náladu,“ pomyslím si, „určitě ti povím, dobrý muži, čím se ve skutečnosti v této zemi hnojí.“

Ale teď si zacpávám uši, po francouzštině a turečtině, po polštině a bulharštině se učím nový jazyk a v duchu tě líbám:

Bašavel – jídlo

Kápo – šéf

Kézl – dozorce

Mergle – peníze

Morka – márnice

Sojka – donašeč

Válec – cigareta

Když si zapamatuju nejdůležitější slova pro svůj nový život, zavřu oči a chystám se usnout, ale nestihnu to, protože si mě zavolají k prvnímu saratovskému výslechu.

První výslech #

Vejdu do slabě osvětlené místnosti a musím potlačit smích. Ano, opravdu, věřte mi! Je těžké zůstat vážný, nejraději bych vyprskl smíchy. Mému vyšetřovateli není ani třicet let. Tvář má nevinnou, ruměnou, pionýrskou. Jmenuje se Pavel Andrejevič Perepelica, což znamená Křepelka. Budu mu tak říkat.

Na první pohled je vidět, že tváře tohohle mladíka zbarvuje čerstvá čekistická krev. Nový kádr. Tenhle klučina byl zřejmě přijat po poslední vlně čistek. Orlí mládě v cizím hnízdě. Zjevně přičinlivá osoba – tak mladý, a už je z něj vrchní vyšetřovatel. Zatímco jeho vrstevníci jsou v probíhajících jatkách spěšně odváděni na smrt, on – šedá myška – horlivě razítkuje rozsudky smrti. V Moskvě má vyšetřovatel Křepelka nový byt v domě na Gorkého ulici – to už je za co bojovat.

„A jeho sousedé,“ pomyslím si, „nejsou jen tak někdo: na podestě nejspíš přebývá Mínós, soudce říše mrtvých, o patro výš Hekaté, bohyně temnoty, a pod ním nepochybně neustále šoupou nábytkem podplukovníci Thanatos a Hypnos…“

Vyšetřovatel Křepelka do toho jde po hlavě. Probírá můj životopis píď po pídi, vyptává se mě na mou vojenskou službu, pak zas na první světovou. Chce to mít co nejrychleji po kupě, ale já mu v tak sporném podniku pomáhat nebudu – jak jistě chápeš, nechce se mi umírat.

„Takže budeme bojovat?“

„Vůbec ne, soudruhu vyšetřovateli…“

„Já pro tebe nejsem žádný soudruh!“

„To je taky pravda…“

Ačkoli je Charon stejně jako Křepelka interní spolupracovník NKVD, jeho loďka má pořád ještě nějaký jízdní řád – několik prvních plaveb raději nechám ujet.

„Něstěrenko, máme dvě možnosti: buď se mi hned ke všemu upřímně přiznáš a soud vynese spravedlivý sovětský rozsudek s přihlédnutím k tvojí spolupráci, nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo je tu druhá možnost… Myslím, že ti jako vojákovi nemusím vysvětlovat, o co jde. Řeknu jen, že tahle cesta ode mě vyžaduje, abych použil všechny metody vyšetřování…“

„Úplně všechny?“

„Ano, Něstěrenko, všechny!“

„Tak v tom případě jí dávám přednost.“

„Chceš si hrát na hrdinu?“

„Chci, aby se moje nevina prokázala všemi možnými prostředky, občane vyšetřovateli!“

„Dobrá tedy…“

„Jasně,“ zavrčí nespokojeně Charon, odhodí nedopalek a odstrčí se veslem od břehu.

Zatím si jdeme každý svou cestou.

Vrchní vyšetřovatel Křepelka, kterému se nepodařilo usadit mě rychle do Charonovy loďky, je nucen zahájit mnohaměsíční maraton výslechů, během nějž jsou některá naše setkání prudká jako zamilovanost, jiná nekonečná jako bolest.

„Takže, Něstěrenko, dneska začneme takhle: Řekni mi, jak dlouho trvá, než člověk shoří?“

„Co prosím?“

„Ptám se tě, jak dlouho trvá, než člověk shoří!“

„Celý život,“ odpovím a vytrhnu si chloupek z nosu.

„Něstěrenko!“

„Člověk shoří do hodiny a půl, soudruhu vyšetřovateli.“

„Už jsem ti říkal, že pro tebe nejsem žádný soudruh!“

„Račte mi odpustit…“

„Pokračuj!“

„Pokud je příčinou smrti zastřelení,“ vysvětluju klidně a podrobně, „v kbelíku s popelem zůstanou kulky – jedna, někdy dvě…“

„Copak se kulky při tak vysokých teplotách neroztaví?“

„Záleží, z čeho jsou vyrobené…“

„Aha. Pokračuj!“

„Co dál?“

„Pokračuj ve výpovědi tam, kde skončilo vyšetřování v Moskvě. Popiš tu noc, kdy do krematoria přišel Grigorij Golov a vyžádal si od tebe popel Zinovjeva a Kameněva…“

„Chápu, budu pokračovat: Normálně nikdo kulky z popela nevytahoval…“

„Proč ne?“

„Protože bychom na všechny ty kulky neměli dost kýblů…“

„No tak, bez těch literárních výlevů!“

„Dobrá…“

„Takže Golov si od tebe vyžádal popel Zinovjeva a Kameněva, že?“

„Přesně tak. Tu noc mi Golov opravdu nařídil, abych mu přinesl popel dvou vysoce postavených sovětských činitelů Zinovjeva a Kameněva, ze kterého přede mnou osobně vyjmul kulky…“

„Proč?“

„Jak to mám vědět? Možná si z nich chtěl nechat odlít zuby?“

„Něstěrenko, dohodněme se, že se obejdeme bez vtipů! Žádné vtipy, říkám, rozumíš?!“

„Ano…“

„Takových lidí, jako jsi ty, tu mám spoustu! Nenechám tě plýtvat mým časem, jasný?!“

„Rozhodně…“

„A teď pojďme dál. Proč myslíš, že od tebe občan Golov požadoval kulky z popela Zinovjeva a Kameněva?“

Dobrá otázka, ale měl bych na ni opravdu odpovědět? Myslíš, že soudruh vyšetřovatel uvěří tomu, co mu řeknu? A pokud uvěří, co z toho? Co by to změnilo? Co by to ovlivnilo? Vnitrostranické rituály jsou rafinované a komplikované. Potřebuje snad svého Vergilia?

„Odpověz mi!“

„Myslím, že Golov podle rozkazu kulky očistil a donesl je veliteli NKVD Jagodovi…“

„K čemu myslíš, že Jagoda ty kulky potřeboval?“

„Těžko říct…“

„Tak přemýšlej.“

„Myslím, že je to sentimentální člověk, takže pro vlastní potěšení, aby si polaskal ego nebo užil pomstu, možná obojí. Genrich Jagoda si tyhle kulky nějakou dobu nechával v zásuvce svého psacího stolu. Když byl sám zastřelen, památné artefakty putovaly do šuplíku jeho nástupce soudruha Ježova, který, jak víte, byl také zastřelen…“

„Co je to šuplík?“

„Když jsem sloužil v městě Baranavičy, jihozápadně od Minsku, říkalo se tak zásuvce stolu.“

„Aha. Pokračuj s těmi kulkami…“

„Lze předpokládat, že po Ježovově smrti byly kulky nabídnuty jeho nástupci soudruhu Berijovi, ale ten jako člověk náchylnější k pověrčivosti než k rozvážnosti pravděpodobně odmítl…“

„Něstěrenko, naposledy tě varuju – přestaň s těmi svými vtípky a duchaplnostmi!“

„Jak chcete, ale sám jste se ptal, tak odpovídám…“

„Tvrdíš, že si Jagoda a Ježov schovávali kulky zastřelených soudruhů Zinovjeva a Kameněva jen pro své vlastní potěšení?“

„Nevidím žádný jiný důvod…“

„Aha. Jestlipak víš, kdo je zastřelil?“

„Kdo stál za popravou, nebo kdo ji přímo vykonal?“

„Kdo ji vykonal?“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Tady se ptám já!“

„Samozřejmě… Zinovjeva a Kameněva zastřelil soudruh Blochin…“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„To bylo zřejmé pouhým okem…“

„To mi vysvětli!“

„Znám velmi dobře rukopis Vasilije Michajloviče Blochina a velmi si vážím jeho práce…“

„V jakém smyslu?“

„V tom smyslu, že Blochin je vždy přesný. Je to dříč a skutečný profesionál. Ke své práci přistupuje s úctou, a tudíž i k té mé. Takoví lidé jsou vzácní.“

„Vysvětli to, řekl jsem!“

„Blochin vždycky střílí tak, aby kulka prošla zátylkem zdola nahoru a lebka zůstala neporušená. Když popravu vykonávají jeho pomocníci, musím při vynášení těl často sbírat kusy hlav, což zabere spoustu času. Jistě budete souhlasit, že když máte za jedinou noc zpopelnit patnáct nebo dvacet mrtvol, nechcete se takovými věcmi zdržovat. Blochin samozřejmě také občas udělá chybu. Před několika lety se u těla muže, kterého jsem už nakládal do pece, najednou projevily známky života. Blochin zřejmě při rutinní práci špatně zamířil a kulka minula mozek – nebo tak něco, nevím. Koneckonců Blochin popravoval desítky tisíc odsouzených, při takovém množství se může něco pokazit… V každém případě ten člověk ještě žil. Dokonce se zdálo, že si uvědomuje, co se s ním děje…“

„No a?“

„Co no a?“

„Co jsi udělal?“

„Co jsem měl dělat? Samozřejmě jsem přišel soudruhovi na pomoc.“

„Jakému soudruhovi?“

„Blochinovi. Komu jinému?“

„Něstěrenko!“

„Jako byste, občane veliteli, nevěděl, co si počít s člověkem, který byl na papíře zastřelen, ale ve skutečnosti je stále naživu.“

„Ptám se tě, co jsi udělal ty! Střelil jsi ho ještě jednou?“

„Čím bych do něj střelil? Pohledem? Nemám služební zbraň. Kromě toho, proč plýtvat náboji? Blochin popadl muže za vlasy a několikrát mu praštil hlavou o vozík. Když jsme se všichni přesvědčili, že je odsouzenec zase mrtvý, zpopelnil jsem ho…“

Takové věci se opravdu stávají, má milá, pracovní zátěž je obrovská. V posledních letech se střílelo tolik, a stejně seshora neustále požadovali navýšit počty. Každý chce dokázat svou oddanost Moskvě. Tahle utajená všesvazová spartakiáda katů přirozeně vede k nedbalým chybám. Čím větší počet, tím víc zmetků. Navzdory tvrdé konkurenci se však Blochinovým výsledkům přiblížit snad ani nejde. Je to skutečný hrdina práce a stachanovec! S velkým Vasilijem Michajlovičem může soupeřit snad jen velitel Zelený z Charkova, který osobně zastřelil téměř sedm tisíc lidí. Nicméně i Blochin musel někdy dobíjet lidi, to je riziko povolání. Tak například před několika lety podruhé zastřelil jistého občana Čazova…

Jednou mi Blochin nad lahví vodky vyprávěl, jak kulak Čazov, kterého odsoudila trojka, utekl před popravou v Novosibirsku a přijel si stěžovat na zvůli čekistů do Moskvy. Čazov při výslechu uvedl, že byl odsouzen nezákonně, načež byl odvezen na střelnici, dostal pažbou do týla a pak ho hodili do jámy s dalšími stejně polomrtvými odsouzenci. Líní důstojníci NKVD je chtěli všechny postřílet shora z okraje jámy. A taky to tak udělali. Pro forma vyprázdnili několik zásobníků, ale Čazov se během těch jatek ani nepohnul, a to mu zachránilo život. Kati si podle všeho mysleli, že už je mrtvý, a nestříleli přímo do něj (i když samozřejmě měli, protože takhle se přetvařoval kdekdo). V každém případě, když ti šlendriáni odešli, Čazov utekl. Nejprve z jámy, pak i z Novosibirska. Čazov přijel do hlavního města, aby moskevské vyšetřovatele informoval o tom, že daleko v provincii se věci opravdu vymkly kontrole. Moskevský úředník, který ho vyslechl, byl v rozpacích – především z nedbalosti svých novosibirských kolegů. Nedbalí kati byli voláni k zodpovědnosti a Čazov měl být zastřelen ještě jednou a teď už doopravdy. Tímto důležitým úkolem byl pověřen nejzkušenější kat v Sovětském svazu: soudruh Blochin. A nutno podotknout, má milá, že Vasilij Michajlovič nezklamal.

„Co mi ještě můžeš říct o Blochinově práci?“

„Co ještě můžu říct? Je to svědomitý soudruh, i když…“

I když znám i lidi, kteří Blochina kritizují. Někteří říkají, že po každé směně pořádá pitku (což je pravda), jiní říkají, že si občas přivlastňuje věci zabitých lidí (což je taky pravda). Osobně nevidím ani na prvním, ani na druhém nic pohoršujícího. I v Sovětském svazu má každý výrobek svou cenu – a každá práce musí být zdaněna. Je třeba pochopit, že na jedné straně je práce Vasilije Michajloviče těžká (někdy musí za jednu noc zastřelit několik set lidí), ale na druhé straně… co je špatného na tom, když jemu nebo jeho ženě nějaký plášť nebo pěkná vesta dobře poslouží? Někdy si říkám, proč ten povyk kolem cizích věcí.

Pokud se chcete opravdu rozčilovat, tak raději nad nedostatkem zboží v naší zemi. Kdyby si Blochin mohl všechny ty krásné šaty koupit v obchodě, copak by je svlékal z mrtvol a nosil své ženě?

Občas se stane, že v nějaké tiché moskevské uličce příbuzní popravených náhle poznají na náhodném kolemjdoucím vzácné věci svých pohřešovaných blízkých: jednou šálu, podruhé naprosto nezaměnitelné polobotky, jindy na kořeni nosu křičí o zmizelém choti výjimečně krásné francouzské brýle s kostěnými obroučkami (a padnou jako ulité! Jak symbolické, že kat i oběť jsou krátkozrací). Taková setkání pochopitelně uvádějí Blochina i ostatní popravčí do rozpaků, nemluvě o jejich zcela bezúhonných manželkách. V takových dnech dochází k excesům – nezbývá než zatknout i ty, kteří rozpoznali věci svých příbuzných. Tajemství musí zůstat tajemstvím – masové represe v Sovětském svazu (téměř) neexistují.

Pevně věřím, že lidé existují z různých důvodů – někteří se narodili, aby byli zastřeleni, jiní, aby zabíjeli.

Jsou například ženy, se kterými je příjemné být v temném pokoji a svěřit jim svůj úd, ale je nepříjemné si s nimi potom povídat. Jsou muži, s nimiž rádi půjdete do boje, ale v žádném případě si s nimi nebudete chtít povídat v zákopu při čekání na bitvu. Znával jsem muže, které jsem v různých etapách svého života nazýval přáteli a mohl jsem jim vylít srdce, ale v žádném případě bych s nimi nechtěl být na jedné lodi odplouvající do Konstantinopole. A naopak. Naše životy jsou plné lidí, s nimiž můžeme vést zajímavé rozhovory o divadle, baletu nebo opeře, ale sedět vedle nich v hledišti – to prostě ne. Velitel Blochin je právě takovým člověkem. S Vasilijem Michajlovičem se dobře pracuje, ale nechcete se s ním moc přátelit.

„Díky Vasiliji Michajloviči,“ pokračuju a prohlížím si nehty, „nemusím dělat zbytečnou práci. Jak jistě chápete, občane veliteli, mám dost své vlastní. Například nespaluju jenom mrtvoly, ale i oblečení odsouzených. Občas si zblízka prohlédnu tu či onu košili a pak ji s lítostí hodím do ohně a představuju si, že tady by se na ní mohla objevit záplata a tady by se například mohla udělat skvrna od mléka…“

„Něstěrenko!“

„Kromě toho musím čas od času také spálit plachtu z nákladního auta, kterou se při cestě přikrývají popravení. Olivově zelená látka bohužel poměrně rychle nasákne krví a začne zapáchat, takže ji nejde používat na velké vzdálenosti. Myslím, že Vasilij Michajlovič by zde rozhodně mohl udělat víc. Podle mého názoru by měl tu plachtu vyměnit on sám nebo někdo z jeho podřízených, ale o tom bychom mohli diskutovat…“

„Čas na diskusi pro tebe skončil, Něstěrenko! Vraťme se ke Golovovi! Co ještě víš o jeho zločinech?“

Neodpovídám okamžitě. Víš, má milá, nejdřív se na něj zkoumavě podívám. „Proč se mě vlastně vyptává na Golovova?“ ptám se sám sebe. K čemu je mu to dobré? Proč potřebuje informace o člověku, který už byl popraven? Proč ztrácíme tolik času? Co vlastně chce? Chce vědět, jestli budu donášet na hajzla, který už není naživu? Chce snad zjistit, jak velká svině jsem? Vyšetřuje mě jako doktor, aby zjistil, kam až můžu ve své výpovědi zajít a koho dalšího bych mohl prásknout? Ano, o to mu teď nejspíš jde. Velmi brzy se přesvědčí, že obvinění ze špionáže v mém případě neobstojí, a pak se mě začne vyptávat horem dolem s jediným cílem, a to, aby uslyšel nová jména, která se tu a tam začnou skloňovat nebo už se skloňují v jiných procesech…

„Tak co ještě víš o Golovovi?“

Dobře, jestli opravdu chceš slyšet o Golovovi, máš to mít. Nemám problém udávat mrtvé, pomyslím si.

„Vím jistě, občane veliteli, že někdy dovolil, aby těla nebyla zpopelněna, ale aby byla pohřbena na Kalitnikovském hřbitově…“

„Jak je to možné?“

„Jednoduše…“

„Chceš říct, že se občané dozvěděli, že jejich příbuzní byli zastřeleni, a dokonce dostali možnost pohřbít jejich těla?“

Chci ukázat, že jsem čestný člověk, který při vyšetřování spolupracuje, a to vy, občane veliteli, velmi dobře chápete.

Už si nepamatuju, má milá, jestli jsem s tebou o tom někdy mluvil, ale v době, kdy jsem byl taxikářem v Paříži, a ještě mnohem dříve, kdy jsem jako důstojník musel předsedat vojenským soudům, jsem důkladně studoval lidi. Pilně jsem si cvičil pozorovací svaly a teď si troufám říct, že mám jisté antropologické zkušenosti.

Ach, to skvělé řemeslo funkcionáře! Můj ctěný společník, řezník kombinátor v jedné osobě, má jako nikdo jiný schopnost odchytávat věci, které může zapsat. Stejně jako ladič varhan v mém moskevském krematoriu Křepelka možná neovládá nástroj, ale přesně ví, jak ho naladit. Vyšetřovatel sám nehraje, ale pouze připravuje nástroj pro své kolegy, kteří vší silou a se sovětskou zuřivostí jednou zfalšují můj rozsudek.

„Každá diktatura, občane veliteli, je nutně založena na korupci,“ pokračuju s úsměvem po krátké pauze.

„To je tvůj osobní názor na diktaturu?“

„To je citát.“

„Od koho?“

„Už si nevzpomenu…“

„Nejste zrovna příznivcem zábavy, že, občane veliteli?“

„Proč bych neměl? Zábavu mám moc rád, ale jen s přáteli, se spolubojovníky, ne s nepřáteli lidu!“

„Ale v dnešní době se přeci z kamarádů stávají nepřátelé každý den, že?“