Vteřina mezi námi

Emma Steele

Přeložila Magdaléna Stárková

THE ECHOES OF US

Copyright © 2022 by Emma Steele

All rights reserved.

Translation copyright © 2024 by Magdaléna Stárková

ISBN 978-80-249-5664-0

Obsah

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

ČTYŘICET PĚT

PODĚKOVÁNÍ

Pro Bena, Floru a Daisy

JEDNA

2019

JENN

Kdyby jí teď jen mohl nahlédnout do hlavy, hned by věděl, jak moc pro ni znamená. Už jen to, že s ním může sedět v autě. Přes zamlžená okna se dívá ven do tmy, kde se míhají domy a probleskuje pouliční osvětlení jako rozmazaný filmový kotouč. Po chvilce zvedne ruku, aby otřela zadýchané sklo, v jehož středu zanechá šmouhu. Usměje se na ni vlastní, sotva patrný odraz.

Potom ji ale zase dostihne ten hrozný, odporný, svíravý pocit v temných hlubinách břicha. Jako by někam padala.

Na sedadle spolujezdce se rychle otočí a zaměří pohled na Robbieho velké ruce položené na volantu. Potom pohledem sklouzne k jeho drsnému strništi na bradě a tmavému rozcuchu. Vždycky si myslela, že je na její osobní prostor příliš vysoký – jako klaun v autíčku pro děti s koleny skoro přitisknutými k palubní desce. Teď jedno z nich zakryla rukou, jak se snaží soustředit jen na Robbieho a lásku, kterou k němu cítí. Je tak ráda, že se vrátila.

„Proč se tak usmíváš?“ zeptá se tiše on, když jí položí dlaň na hřbet ruky. A pak to zase udělá: dvakrát ji stiskne jako tolikrát předtím. Miluju tě.

„Jenom tak,“ zakloní hlavu do sedadla. „Jsem prostě šťastná,“ usměje se znovu.

Hlavou se jí honí staré vzpomínky: jak se před pěti lety poprvé potkali, zamilovali se do sebe a potom sestěhovali… Tisíc nádherných chvil jí naplňuje hruď jako bublinky. Vybaví se jí i další společně prožité okamžiky, které ale hned zaplaší. Teď už na nich stejně nezáleží.

Včera v noci to bylo dokonalé. Jejich první společná noc po osmi měsících odloučení. Ten moment, kdy s téměř nevěřícným pohledem otevřel dveře a ona vtáhla do nosu jeho známou vůni. Trvalo jen pár dlouhých vteřin, než jeho ruce našly její kůži, jeho rty její ústa a jejich nohy cestu do ložnice. Zacouvali tam jako v horečkách a strhávali ze sebe šaty tak naléhavě, jako by se nikdy nerozešli a čas se zastavil. Bože. Přesně takhle se cítili, když se před pěti lety potkali. Bylo jim pětadvacet a byli opilí láskou. Když potom spolu potmě tiše leželi, odněkud vytáhl malou pozornost: balíček želatinových bonbónů. Zasmála se, opřená o jeho hruď. Tyhle bonbóny! Znamenaly pro ni najednou celý svět, ačkoli netušila, co bude dál.

Znovu se ozve ten svíravý pocit v břiše, bodá ji a tlačí. Řekni mu pravdu.

„A vůbec, jak bylo v práci?“ zeptá se a ona se automaticky usměje.

Je jí dobře. Pohoda. Všechno bude v pořádku.

„Fajn,“ pokývá rozhodně hlavou, „vlastně super. Mám radost, že to můžu zase dělat.“

Medicína jí skutečně chyběla. Už jen ten pocit, že ji lidé potřebují a že používá hlavu tak, jak se to naučila. Bylo divné toho na chvilku nechat.

Zpomalí na křižovatce a ona se zadívá z okna tam, kde se v dálce na svém impozantním skalisku tyčí Edinburský hrad. Vždycky se jí líbilo, že na něho člověk dohlédne ze všech koutů města – připomínal jí maják na útesu. Pod nimi přede motor a vítr se opírá do jejich ocelového kokonu.

„Dneska zase totální chaos?“ zeptá se.

Zasměje se, když slyší, jak se mezi nimi vynořují staré známé fráze. „No jo, absolutní. Však víš, jaké to je.“

„Stejně mají štěstí, že ses jim vrátila,“ řekne on, „úplně jako já.“

Moc se jí líbí, jak vždycky rovnou vysloví, co si myslí. Takový je ve všem – v tom dobrém i špatném. Ona sama měla vždycky potíže vyslovit složité věci nebo říct na rovinu, co ji trápí. Poslední věc, kterou chce, je otravovat ostatní svými problémy. A vyvolávat v nich soucit.

V batohu jí něco zapípá, a tak sáhne do postranní kapsy, odkud vytáhne poškrábaný telefon. Když si ho otočí displejem k sobě, na vteřinu má pocit, že z ní vyprchal veškerý život.

Ne, ne, ne! Ne teď. Ještě ne.

Srdce jí divoce tluče o hrudní koš.

Bože. Kéž by se na semaforu teď hned rozsvítila zelená a oni se mohli pohnout. Přepadne ji nepříjemný neklid, jako by jí v žilách místo krve perlilo něco šumivého. Nějaká podivná vlna. Stojí už v samém čele dlouhé fronty aut, chyceni mezi dvěma momenty v čase.

„Zelená!“ zvedne zrak k zářivému kolečku nad nimi. Zní najednou jako v panice – a to dokonce i sama sobě. Uvědomí si, jak si vrývá nehet palce do dlaně.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se Robbie, když šlápne na plyn a auto poskočí vpřed. Projedou křižovatkou až na hlavní dopravní tepnu vedoucí do centra. Brzy budou doma a z auta zase vystoupí. Při té myšlence se její tělo utiší ve vzácném zdání klidu. Zkouší si představovat, jak se o víkendu půjdou projít do Pentlandských kopců, kde spolu strávili tolik šťastných chvil, když je to drsné pohoří často spolklo i na několik dní. Myslí na vřes a hlodáš a skotskou oblohu míhající se nad jejich hlavami jako ruleta.

Na zlomek vteřiny jí přestane tlouct srdce, a tak zavře oči a přeje si, aby ten moment dokázala smazat z časové osy. Má pocit, jako by jejími rty hýbal někdo jiný. Jako by jí cizí podvodník manipuloval tak, aby jí zničil celý život.

„Musím ti něco říct.“

Najednou se jí zdá, že někdo vysál z auta všechen vzduch. Slyšel vůbec Robbie, co mu teď řekla?

„Copak?“ zeptá se zdánlivě nenuceně, jenže ona přesto slyší jeho nejistotu, zrcadlící její vlastní obavy.

„Možná bychom s tím měli počkat na doma.“

„Počkat s čím? Nerozumím ti.“

Nemůže se donutit k odpovědi. Z druhé strany auta sálá napětí.

„Co se děje?“ naléhá znovu Robbie – teď už je opravdu nervózní. Má co dělat, aby se ovládla. Tváře jí planou, a když otevře oči a podívá se na své nohy v legínách, zjistí, že se celé třesou.

Před nimi zahlédne další křižovatku a hypnotizuje světla semaforu, aby zůstala zelená. Prosím, jen jeďme dál. Prosím, ať nemáme červenou. Dovolí si krátký pohled na Robbieho – podrážděně se mračí a rukama svírá volant. Jak se blíží ke křižovatce, zelená se změní v oranžovou, ale zabrzdit už nemůžou. To ještě profičíme, řekl by Robbie jindy a křižovatku hladce projel. Cítí, jak se na ni dívá. Někde před nimi se něco pohnulo. Smýkavý pohyb v protisměru. A pak už se přímo na ně řítí reflektory protijedoucího auta.

DVĚ

1999

JENNY

Sluneční paprsky se odráží od třpytivého stříbra jejích nových gumáků. Lesknou se jako dvě mořské rybičky. Usměje se, zatímco jí po tváři tančí chladivý vánek. Pod holínkami se jí jako hadi táhnou zvlněné pruhy písku. Vždycky jí připadalo, že za odlivu vypadá mořské dno trochu divně. Jako by se zapomnělo obléct.

Když znovu zvedne hlavu, oslní ji světlo tak jasné, že mžourá už jen přes přivřená víčka do vln spěchajících někam do dálky k obzoru. Mezi obláčky naducanými jako vata se prohánějí racci a do nosu jí vniká čerstvý, slaný vzduch. Zakryje si oči a na ramenou cítí tíhu všech vrstev oblečení – kousavý flís pod malinově červenou bundou – obojí je jí ještě velké. Táta jí vždycky kupuje plandavé oblečení. Do toho dorosteš, říká. Když se odpolední slunce dotkne Jennyiny zvednuté paže, najednou ji zaplaví horko. A pak se – stejně rychle – zase ochladí, když jí jarní větřík fouká pramínky černých vlasů do očí a rozstříhá svět na tkaničky barev.

Za vodou leží ostrov Cramond, osamělý kopeček hnědé a zelené, který jako by se jednoho dne vydal příliš daleko do moře a nešikovně tam uváznul. Když je teď odliv, dá se k němu dojít téměř suchou nohou. Táta říká, že je to jeden ze sedmnácti takových ostrůvků, k nimž se člověk může ze skotské pevniny vypravit. On ví podobných věcí spoustu. Jaké by to tu asi bylo v noci, říká si Jenny. Jestlipak se po pobřeží toulají duchové, odění celí v bílém? Možná že se to jednou dozví.

„Jenny, tady!“ křikne něčí hlas a ona se otočí. Máma stojí u rozeklaných skalisek a vlasy jí povlávají kolem hlavy, jak jí s nadšeným pohledem mává bledou dlaní. Na sobě má svůj zelený kabát a příliš velké holínky, takže v nich vypadá trochu komicky, jako dítě navlečené do šatů někoho z dospělých. Jenny zvedne z písčitého dna svůj žlutý kyblíček a běží k ní, až v něm chrastí její skromná kořist: pár hřebenatek a kyjovek. Pod nohama jí čvachtá bahnité dno a vítr ji bolestivě štípe v uších. Máma se znovu skloní – zdá se, že se na něco dívá.

„Co tam máš?“ zeptá se Jenny, když se prudce zastaví u louže skelně průsvitné vody podobné stovkám jiných, do nichž už s mámou hleděly. „Co jsi našla?“ Možná ježka? Drobné rybky? Nebo mořskou jehlu? Máma se raduje, takže to musí být něco hezkého. Chodí spolu na pláž, co si Jenny pamatuje – celých deset let jejího života, a tak zná všechnu žoužel, která se dá v louži na útesech najít: zatočené surmovky, lesklé kroužky nereidek nebo obyčejné sasanky a břeženky. Potom zachytí Jenny pod chladnou, mělkou hladinou pohyb.

„Hadice,“ vydechne a nakloní se na kolenou k louži. Z vody se vynoří dlouhé, jako chapadla ohebné nohy, na nichž se ta zvláštní bytost sune po útesu. Jenny ji dobře zná, ačkoli ji zatím viděla jen na obrázku v knížkách o zvířatech.

„To jsme si našli dobré místo, co?“ řekne máma.

„Táta říká, že na východním pobřeží nejsou?“

Máma se v podřepu zadívá někam do vody, kam teď má asi namířeno naše hadice, která se divoce kroutí, aby se rychle dostala zpět pod hladinu. Jenny se usměje s tvářemi růžovými jako žvýkačka a přimhouřenýma očima.

„Možná se jen vydala za dobrodružstvím?“

Máma po chvilce přenese váhu trochu vpřed a z písku vytáhne prázdnou oblou lasturu. Opatrně ji opráší, než ji s cinknutím hodí do kyblíčku modrého jako oceán.

Jenny se rozhlédne. Tátu zaznamená o něco dál, kde je pevnější, písčité dno. Celou svou váhou klečí v písku s rukávy tmavomodrého svetru vyhrnutými tak, že odhalují jeho chlupatá předloktí. Když rukama uplácává dnešní stavbu, poletují mu kudrny kolem větrem ošlehaných uší jako psovi. Jenny přeběhne krátkou vzdálenost mezi rodiči a nohama i rukama jí proudí živá energie až do konečků prstů. Po její levici se za promenádou zvedají travnaté kopce, z nichž se v létě dají nádherně válet sudy. Kolem projde někdo se psem, ale jinak už na pláži překvapivě není ani noha. Dnes ji mají sami pro sebe.

Před tátou se v celé své obrovské nádheře tyčí dokonale vysochaný hrad s věžičkami, padacím mostem a hlubokým příkopem. Táta totiž v práci staví skutečné domy, budovy a vůbec věci, které Jenny vídává jen jako návrhy v jeho chaotické pracovně. Zato na pláži si své hrady vymýšlí za pochodu, aby je Jenny mohla nakonec ohodnotit.

„Tak kolik bodů dnes dostanu?“ zeptá se táta. Jenny se zazubí na jeho husté obočí a příliš velké uši. Ty zdědila po něm.

Několikrát obejde hrad s prstem zamyšleně přitisknutým ke rtům a potom se dramaticky zastaví. „Devět celých šest bodů,“ oznámí a s vážným kývnutím si založí ruce na prsou. Když zvedne hlavu, hned pozná, že má táta radost. Potěšený úsměv se mu rozlévá po naducaných tvářích. Nikdy by to ale neřekl nahlas. Táta toho vlastně nikdy moc nenamluví – na rozdíl od tatínků kamarádek, kteří v jednom kuse legračně vtipkují a nasazují uhozené hlasy. A taky na rozdíl od mámy. Pozoruje, jak si táta utírá dlaně do manšestráků. Tvrdá zrnka písku se zachytávají o měkké záhyby látky. Jenže nakonec vypadá ještě ušmudlaněji než předtím, protože teď nemá písku jenom plné dlaně, ale má ho i všude na kalhotách. Jenny by se nejraději začala smát. Hlavou jí běží, jak moc má tátu ráda.

„Marian!“ zavolá do větru. Jenny se otočí. Máma se na ně z dálky usměje. Táta na ni krátce kývne. Stačí jediné gesto, aby Jenny pochopila, že je čas vrátit se domů, kde ji čeká hrnek horkého rybízu. S trochou štěstí dostane i čokoládovou sušenku. Nebo rovnou dvě. Tu druhou jí tajně podá máma, až se táta nebude dívat. Až se potom táta pustí do vaření večeře, máma propláchne dnešní úlovek ve dřezu a bude jí něco vyprávět, zatímco jí večerní světlo pronikající oknem do kuchyně zabarví vlasy do soumračně rudé. V doprovodu mámy a táty se rozloučí s hradem a pomalu zamíří po pláži až k moři kamení. Jenny nikam nespěchá – přeskakuje z kamene na kámen. Dole číhají krokodýli a ona nesmí za žádnou cenu spadnout do jejich zubatých tlam. Chňap! I přes gumu holínek cítí ten ostrý stisk. Její kotníky ale nepovolí. Jednoho dne pojede do míst, která zná jen z knížek – někam, kde bují džungle a uhánějí divoké řeky. Nebo do hor tak vysokých, že se jejich štíty ztrácí v mracích.

Jakmile dojdou na promenádu, Jenny se ohlédne na moře. Naposledy si do hlavy vtiskne tátův hrad a pohledem se vpíjí do pláže, která vtahuje vlny dál a dál do svých útrob. Když už se chce otočit, její pozornost upoutá něco na písku. Mrká a mhouří oči, ale nic už tam nevidí. Po zádech jí přeběhne mráz. Jako by přesně tohle už někdy prožila.

Máma tomu říká připomínky.

„Všechno v pohodě?“

Otočí se na tátu. Ten jen tázavě zvedne obočí, než ji vezme kolem ramen. Máma už nad nimi získala náskok a pokračuje nahoru po travnatém srázu, modrý kyblíček s kořistí rozhoupaný ve větru. Na oblohu vyletí drak a skotačivě Jenny mává zelenou látkou. Když se rozběhne, aby ho lépe viděla, všechno se jí rozmaže před očima, jako by se drak propadl do nicoty.

TŘI

2014

ROBBIE

Nade mnou povlává něco zeleného. Nevím, kde jsem, ale kolem je kravál a hlava na hlavě. Co se to sakra děje? Nad hlavou se mi klene strop ozdobený ode zdi ke zdi zelenými praporky. Místností se rozléhají skřipky a pronikají ke mně útržky opileckého tlachání. Srdce mi buší jako splašené a do spánku tepe bolest. Hlavu mám jako střep.

Všude kolem se rojí lidé – vlastně hlavně muži. Všichni vypadají trochu pod parou a v ruce svírají sklenky. U zadní zrcadlové stěny se táhne bar. Tohle místo přece znám! Je to ta irská hospoda na Cowgate, kam jsem kdysi chodíval. Ale kde je pláž? A Jenn? A proč byla před chvílí tak malá jako na osahaném obrázku, který jsem si jednou prohlížel v albu s rodinnými fotkami? Ten snímek byl z doby těsně předtím, než od nich odešel táta. To bylo Jenn snad deset. Nebo jedenáct? Rodiče jí tehdy říkali Jenny.

Třeba se mi to jen zdá?

Když se proberu, překulím se tváří k ní a řeknu: Neuvěříš, co se mi právě zdálo. A navíc jsem se vůbec nemohl probudit. Byla jsi tam taky, ale nebyla jsi to ty. Ona se jen jako obvykle usměje a řekne, že jsem pitomej.

Zadívám se do masy lidí a tělem mi projede zvláštní pocit, jako bych tenhle okamžik už jednou prožil. Myšlenky se mi ale slévají v rozmazanou šmouhu, jako když kolem prosviští rychlík. Nemůžu se na nic soustředit.

Hospoda zaburácí smíchem. Pár chlápků si to s pitím v ruce hasí rovnou ke mně.

Poskočí mi srdce.

Tyhle pacholky znám přece ze školy. No jo. Doug, Rory a Gus. Totální troubové. Sakra, tu bandu už jsem neviděl celá léta, i když jsem s nimi dřív chodil pít docela často, když jsem se vrátil z Chamonix.

Než jsem potkal Jenn.

Kluci se přede mnou zastaví a já se malinko uklidním. Možná mi přece jen nestraší ve věži. Nebouchl jsem se náhodou do hlavy nebo tak něco? Šel jsem do té hospody za nimi? Třeba to byl nějaký sraz. Horečně přemýšlím, co se stalo předtím a jak jsem se tu ocitl.

Snad jsem jen trochu přebral a přivodil si parádní výpadek paměti.

Tedy… až na to, že vůbec nemám pocit, že bych byl opilý.

Právě naopak. Cítím se zatraceně střízlivý.

Gus si odhrne sluníčkem vyšisovanou světlou ofinu z čela, usrkne si piva a dál se tváří, jako bych tu vůbec nebyl. Chci mu něco říct, když si všimnu, jak se někdo po mé pravici vynořil ze stínu. Objeví se známá ženská postava – bledá, štíhlá a s tmavým krátkým sestřihem. Vydechnu úlevou, ačkoli mě alarm v hlavě před něčím varuje. Přitočím se k ní a čekám, že si mě všimne a její zelené oči se rozzáří.

Jenže ona projde kolem jen tak.

„Jenn,“ vyhrknu, ale pohled na další postavu, která se právě odlepila od baru, mě spolehlivě umlčí. I ona teď vyrazí do středu místnosti přesně ve chvíli, kdy tudy prochází Jenn.

Když do sebe ti dva narazí, na chvilku se zastaví čas. Jeho pivo teče po podlaze, zatímco ona vrávoravě couvá. „Sakra,“ prská podrážděně. Sevře se mi žaludek, když si s hrůzou uvědomím, co se mi to odehrává před očima. Ten chlap je příliš vysoký a neupravený, čelist má porostlou několikadenním strništěm a vlasy rozcuchané. Vypadá, jako by se snad ani nemyl, i když lesk drahých hodinek na zápěstí naznačuje něco jiného. Zatímco koktá trapné omluvy, zatočí se mi hlava. S hrůzou si uvědomím, co to tu pozoruju.

Jsem to já sám. Jenn má krátké vlasy jako kdysi a taky ten modrý kabát, který měla tak ráda – ta skvrna od piva se už nikdy úplně nevyprala. Tohle všechno už jsem přece zažil. Takhle jsme se poprvé potkali. Tohle je on. Den, který mi úplně změnil život.

Natáhnu ruku, abych se opřel o vysoký stůl před sebou, ale ne a ne popadnout dech.

Co se to se mnou děje?

Jenn se od něho konečně vzdálí. Nemůžu se ovládnout a vyrazím za ní. „Ahoj, Jenn!“

Jenže i můj hlas zní tlumeně a přerývaně, jako by ho někdo ztišil. Nenese se místností a ani ozvěna ho nechce. Zkusím to znovu. Křičím na ni, ale neslyší. Jako bych tu byl a zároveň nebyl nikde.

Krátce se zastaví u baru, aby si vzala pár ubrousků, a bezděčně jimi suší politý kabát. Něco mě napadne, a tak se otočím k zrcadlu za barem.

Nevidím se tam.

Nemám žádný odraz.

Na baru leží sklenice piva. Natáhnu se po ní a zjistím, že je studená a pevná. Děsivě skutečná.

Najednou mi je na omdlení, ale koho to zajímá, když ani sám nevím, jestli se tohle všechno skutečně děje?

V zrcadle zatím sleduju, jak Jenn dopadne na rameno něčí ruka. Rázně se otočí s téměř nadějným výrazem v očích.

Zase on.

Já.

„Ahoj,“ usměje se s tváří plnou otazníků.

„Jde o to,“ spustí on, když popadne dech, „že mám takové pravidlo: pokud někoho v irský hospodě poliju pivem, musím ho místo omluvy na jedno pozvat.“

Bože. Tohle jsem vážně řekl?

Jenn se na něho usměje, ale potom pohledem zavadí o něco za jeho ramenem. „Myslím, že už mi ale kámoši něco objednali,“ pípne skoro omluvně.

On rozhodí rukama. „Kdo nic neriskuje, nic neztratí.“

Když moje staré já pomalu odchází, Jenn se kousne do rtu jako vždycky, když nad něčím uvažuje.

„Hej,“ zavolá po chvilce a on se otočí až příliš rychle.

Ale no tak. Nedávej jí hned najevo, že se ti líbí!

„Možná že jedno bych si s tebou přece jen dát mohla,“ zvedne obočí Jenn. „Teda… beztak mi ho za tu srážku dlužíš.“

Zazubí se. V tu chvíli znovu spustí kapela.

„Fisherman’s Blues.“

„Mám lepší nápad,“ nadhodí on, a než se naděju, popadne ji za ruku a táhne pryč. Společně se vmísí do davu před kapelou a on ji protáčí tak rychle, že se v tom mumraji skoro ztrácí. Zbytek písničky tak spolu protancují, točí se a chechtají, zubí se na sebe jako dva blázni.

Aniž bych chápal, proč to dělám, přijdu blíž a nemůžu z nich spustit zrak.

Skladba nakonec dohraje, bubny naposled prásknou a oba tanečníci se zastaví přímo přede mnou, aby se vydýchali. On tleskne hlasitě do vzduchu, houkne pár pochvalných slov na kapelu a obdivně pískne. Potí se tak, až se mu na čele usadí průsvitné kapičky.

Vypadá příšerně, ale ona se usmívá. A jak se na něho dívá!

Tváří se jako ten nejšťastnější člověk na světě.

„Já jsem Robbie,“ představí se v tichu mezi písničkami.

„A já Jenn.“

Za chvíli už spolu zase tancují a já skoro cítím, jak se mě lehce dotýkají její prsty, a vnímám blízkost jejího úsměvu.

JENN

Čeká venku na studeném dláždění potemnělé ulice. Všude kolem se tyčí budovy starého města – napravo hrad, nalevo irská hospoda. Všude se pomalu zavírá, a tak se z podniků hrnou lidi, něco na sebe pokřikují a opile vrávorají. Zadívá se ke dveřím, z nichž škobrtají poslední opozdilci, a srdce jí bláznivě tluče.

A pak ho zahlédne, jak ze světla baru míří rovnou k ní. Radostí jí poskočí srdce. On na sebe hodí zimní kabát, zatímco se k ní blíží s vlasy rozcuchanými tancem.

Bože, jak ten se mi líbí.

„Snad sis nemyslela, že se mě tak rychle zbavíš?“ usměje se na ni odněkud shora tak hezky, až se jí v břiše roztančí motýlci. „Promiň, ta fronta na kabáty byla fakt nekonečná.“

A já se bála, že mi uteče.

„Chtěla jsem ti dát ještě třicet vteřin,“ pronese ona, „a pak jsem hodlala jít uprostřed noci na kebab.“

„Takže holka s chutí na kebab, jo?“ vyrazí spolu po kočičími hlavami dlážděné ulici. „Tak ty jsi žena podle mého gusta.“

Usměje se, ale připadá si trochu divně. Jako by tohle všechno bylo jen nějaké uhozené déjà vu, jako by si už přesně takhle během přesně této noci povídali. Rychle to ze sebe setřese a soustředí se zase jen na přítomnost.

„Takže… kde to vlastně bydlíš?“ překřikuje Robbie řinkot lahví.

„Jen pár minut tímhle směrem. Na Tollcrossu,“ ukáže doleva.

„Skvělý. To mám po cestě.“

Znovu se jí očekáváním zachvěje něco v břiše.

„Chceš se ujistit, že dojdu v pořádku domů, nebo něco podobně staromódního?“

„To si piš,“ zazubí se Robbie. „Tohle přece džentlmeni dělají, ne?“

„Hmm,“ usměje se. „Ale jen aby bylo jasno: dneska mezi námi nic nebude.“

„To jsem přece nikdy netvrdil.“

Jakmile ji vezme za ruku, má pocit, jako by jí tělem procházel elektrický proud. Loudají se spolu k jejímu bytu a povídají si o všem a o ničem. Ona mu řekne, že je doktorka, on zase, že pracuje jako kuchař. Vypráví jí různé hlouposti z restaurace a ona každé dvě vteřiny vyprskne smíchy. Sama neví, jestli s někým zažila takové jiskření. Jen to načasování nemohlo být horší.

Jak to, že ho potkala teprve teď?

Před modrými dveřmi jejího domu se konečně zastaví a chvilku postávají v matném světle pouliční lampy.

„Nechceš jít se mnou nahoru na drink?“ zeptá se, najednou celá nervózní. „Teda… pokud spěcháš domů, tak si s tím nelam hlavu.“

„Rozhodně dnes nikam nespěchám,“ usměje se Robbie.

„Tak jo,“ kývne Jenn.

Potom ho vede nahoru po zatuchlém schodišti a cítí, jak ve vzduchu visí to napětí, které přijde vždycky, než se mezi dvěma lidmi něco přihodí. Otevře dveře od bytu a vpustí ho do přeplněné předsíně, zatímco v duchu uvažuje, jak asi bydlí on. V hospodě se jí zdálo, že vyrostl v dostatku a má „normální“ rodinu. Zakousnou se do ní pochyby.

Její život je o dost složitější.

Stojí teď ve tmě blízko u sebe, hltají se očima, takže ji na chvilku napadne, že se začnou líbat hned u věšáků na kabáty.

Těžce polkne. „Jdu pro ten drink, jo?“

Sotva ho odvede do obýváku, jde hledat do kuchyně něco – cokoli – k pití. Prohlédne si obsah ledničky. Někde úplně vzadu uvidí za kusem plesnivě vypadajícího sýra dvě lahve piva. Ty sem asi přinesl Susiin přítel. „Promiň, Paule,“ zamumlá tiše, než je popadne a odnese do obýváku. Po cestě ke dveřím se krátce zastaví v potemnělé předsíni. Robbie se zatím trochu rozpačitě natáhl na malou pohovku. Jednu ruku má křečovitě přehozenou přes opěrku a snaží se působit nenuceně. Jenn potlačí úsměv, vejde dovnitř a prudce zvedne hlavu.

„Tady to máme,“ prohodí tak obyčejně, jak jen svede, než mu podá lahev a uvelebí se na druhé straně. Oba si v té samé chvíli usrknou piva.

„Takže… tu bydlíš sama?“ zeptá se nakonec. Neustále lehounce bubnuje prsty o zadní stranu opěradla, takže to vypadá, jako by nedokázal chvilku posedět v klidu.

Nebo je taky nervózní?

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Mám ještě spolubydlící od nás z nemocnice. Susie.“

„Aha, super,“ nakloní se blíž. „A teď je doma?“

„Ne, dneska spí u přítele.“

„Tak paráda,“ řekne až příliš nadšeně, což donutí Jenn k úsměvu. Robbie zrudne. Prostor mezi nimi jako by se najednou smrskl. Jejich kolena se k sobě naklánějí, div se nesetkají. On přisune ruku o pár centimetrů blíž. Ona se zajíkne, protože už instinktivně ví, co se teď stane.

Naskočí jí husí kůže a jednu podivnou chvíli se jí zdá, že je tu s nimi ještě někdo. Když se ale otočí, nikoho nevidí.

Sotva se podívá zpět na něho, poprvé ji políbí. Jejich rty se na sebe divoce, naléhavě tisknou. Chutná kovově a podivně známě. Jenn ani neví, jestli se někdy cítila tak naživu jako zrovna teď. Když ji vezme do náručí, všechny myšlenky se jí rázem vykouří z hlavy a ona se ztratí v čase.

ROBBIE

Postel s fialovým povlečením. Na ní pod peřinou dvě propletená těla. Jenn a moje druhé já. Zpoza staré žaluzie sem proniká světlo a ve vzduchu visí těžký pach spánku a včerejšího alkoholu. Jenn se směje něčemu, co řeklo moje druhé já. Zní to jako rajská hudba. Druhý Robbie se na ni jako omámený usměje.

Asi ještě sním o tom, jak jsme se poprvé potkali, šli k ní do bytu, políbili se a strávili spolu noc. Jen je divné, jak celistvý ten sen je a jak skutečný mi připadá.

Teď už jsem ale připravený se vzbudit. Nebo možná přece jen ne. Chci si ještě chvilku vychutnat tenhle okamžik…Chvíli, kdy se mi změnil celý život.

Toho večera jsem v té hospodě vlastně vůbec neměl být. Měl jsem se ohánět u nás v restauraci, ale Matt si se mnou na poslední chvíli vyměnil směnu za pátek – asi chtěl vyrazit někam na koncert. A tak jsem se ozval pár klukům ze školy a zamířil s nimi na pivo. Vymetali jsme bar za barem, zatímco jsem poslouchal jejich vychloubání o tom, jak je povýšili a konečně dělají „pořádnou práci“ – byli to samí právníci, účetní, geodeti… Hned se mi zase začalo stýskat po Alpách. Najednou jsem netušil, co vlastně v Edinburghu pohledávám.

Když se na to takhle zpětně podívám, byl jsem úplně ztracený a neměl o ničem ani páru, natož nějaký plán.

Pak jsem ale v irské hospodě potkal Jenn a cosi uvnitř mi řeklo, že jsem tady správně.

Byla jiná – nezvykle vysoká s krátkým sestřihem. Vůbec ne můj typ. Jenže když pak při úsměvu přimhouřila oči, roztál jsem jak sněhová vločka. Přál jsem si, aby ten večer nikdy neskončil. Ne proto, že jsem s ní chtěl spát. To jsem samozřejmě dřív nebo později skutečně plánoval udělat, ale ne hned první večer, protože jsem už tehdy věděl, že je na spadnutí něco důležitého.

Povídali jsme si až do svítání, příliš nadšení ze společnosti toho druhého na to, abychom usnuli. O své minulosti mi moc neřekla – očividně o ní nechtěla mluvit. Přesto jsem se dozvěděl všechno, co jsem potřeboval. Byla skvělá a na ničem jiném už nesešlo. Taky se svěřila, že má ze všech sladkostí nejradši želatinové bonbóny, a tak jsem jí slíbil, že ráno nějaké koupím. Hned jsem totiž věděl, že ji chci vidět znovu.

Druhý Robbie ji znovu začne líbat a já si ten pocit naprosto dokonale vybavím. To intenzivní napětí někde v břiše, tu moc, kterou nade mnou získala. Potom si ale bez předchozího varování vzpomenu i na ten den, kdy mě o čtyři roky později bez vysvětlení opustila.

Najednou se mi zatočí hlava. Někde v lebce cítím vlastní, neúnavný pulz. Snažím se od těch dvou neodtrhnout zrak, ale pokoj se každou vteřinou projasňuje a obraz těch dvou na fialové posteli vybledne jako fotka zapomenutá příliš dlouho na slunci.

***

ROBBIE

Zase sedím v autě a křečovitě svírám volant. Venku za oknem mě oslňuje oslepující kužel světla a na sedadle spolujezdce mám Jenn. Zdá se ale, že se na ni nedokážu otočit. Nemůžu se ani hnout.

Takhle to začalo.

Tady v autě cestou domů.

Už si vzpomínám. Povídali jsme si o její práci a já jsem jí dvakrát stiskl dlaň.

Miluju tě.

Zbytek rozhovoru se mi ale z nějakého důvodu ztrácí a kolem zavládl nehybný klid. Ve vzduchu mezi námi poletují zrnka prachu, třpytící se v paprscích světla. Srdce mi tluče jako zběsilé, ale nemůžu vůbec nic dělat.

Pak se to pohne. Paprsek se malinko nakloní k nám a já pochopím, že na druhé straně skla je něco obrovského. Možná náklaďák nebo autobus – těžko říct. Řítí se to ale rovnou na nás.

A Jenn už to uviděla taky.

ČTYŘI

2001

JENNY

Když se vracejí zpět z procházky, po ulici se ještě povalují chuchvalce vlhké mlhy – opar, jak tomu říká táta. Někde nahoře na bílé obloze se ozve skřek – to jen racek zabloudil příliš daleko od moře. Táta jí kráčí po boku: oba dva ve sladěných zelených holínkách a tmavě modré pláštěnce. Zvláštní, jak ho už ve dvanácti letech skoro dorostla. Nemůže si pomoct a zapadne do stejného rytmu jako on: pravá, levá, pravá, levá. Táta se na ni podívá a usměje se.

Konečně se před nimi vynoří jejich dům. Co dnes asi celý den dělala máma? Asi odpočívala nebo trochu malovala. Poslední dobou ji všechno unaví. To táta je jiná káva – věčně srší energií, i když je skoupý na slovo. Celé odpoledne se společně potloukali po pláži a v nedalekém lese.

Jak tak pokračují po příjezdové cestě k domu, poslouchá křupání štěrku pod podrážkami. Před očima se jí vynoří modré štíty Larchfieldu a dveře z jedné strany lemované břečťanem. Z oken v přízemí se šíří teplé světlo. Ve večerním chladu září dům útulností. Jenny se moc líbí, jak se jejich domov skrývá zastrčený za vysokými stromy. V létě zahrada přetéká záplavou máminých kytek. Vždycky si myslela, že mají dům jako z pohádky.

Táta otevře bytelné dveře a vejde na verandu. Na chvilku se zastaví a zavětří.

Něco se pálí.

Ve vteřině je v předsíni. Jenny bleskově setřese gumáky a běží za ním.

Máma!

Přes rám dveří zakouřené kuchyně pozoruje, jak táta uhání otevřít okno. Máma se v zástěře opírá o kredenc a má červené, napuchlé oči.

„Je mi to tak líto,“ souká ze sebe mezi vzlyky.

„To nic,“ přidřepne si k ní táta a jemně jí položí ruku na rameno. „Co se stalo, miláčku?“

Máma zaboří hlavu do dlaní. „Já jen…“ popotáhne, „chtěla jsem trochu pomoct, když mě o to Margaret poprosila, ale pak jsem jednu várku připálila, a tak jsem začala znovu a…“

„Šššš,“ konejší ji v náručí táta. „S čím jsi jí to pomáhala?“

Jenny to všechno sleduje ode dveří. Není to poprvé, kdy se máma hroutí. Ale táta už si s tím poradí.

Jako vždycky.

Máma nakonec svěsí ruce. „Když jste byli venku, skočila jsem si do města pro pár věcí a narazila na Margaret. Na tu ze školy, víš? Na paní Hamiltonovou,“ podívá se krátce na Jenny. „Poprosila mě, jestli bych něco neupekla na školní slavnost, a tak jsem jí slíbila nějakou tu buchtu, jenže se ještě musím nachystat na zítřejší výtvarnou lekci. Mám toho teď tolik…“

„Podívej,“ řekne táta něžně, když jí pomůže zvednout se z podlahy, „co si teď takhle jít na chvilku lehnout? Přinesu ti čaj.“

„Ale ne, to ne,“ zavrtí máma rozhodně hlavou. Na plastové zástěře se jí vyjímá obrázek chlupaté skotské krávy, ale je tak pomačkaný, že to skoro vypadá, jako by to tu krávu bolelo. Červené tkanice kolem pasu se jí už uvolnily. „Tohle musím zvládnout sama.“

„Zlatíčko,“ pohladí ji táta po paži, „o to se nestarej, ano? Jenny ti jistě pomůže, že?“

Podívá se na dceru a Jenny s úsměvem kývne. Hrozně ráda s tátou peče. „To si piš.“

Máma přelétne pohledem z jednoho na druhého a na chvilku ztuhne. „No tak dobře. Moc mě to mrzí. Jen se mi zdálo, že nemůžu odmítnout.“

„Nic se neboj,“ usměje se táta. „My si to užijem. A ty se jdi někam v klidu posadit.“

Máma se konečně usměje a tvář jí zase krásně září. Přetáhne si zástěru přes hlavu a přehodí ji přes opěradlo kuchyňské židle. Po dalším krátkém zaváhání odejde z místnosti.

„A my si teď promyslíme, co upečeme do té školy,“ otočí se táta na Jenny s kouskem čokolády v ruce. Rozlomí ji, půlku podá dceři a tu druhou s radostí schroupe sám.

Když se tak na něho dívá, dojde jí, jak dělají některé věci stejně: oba žvýkají jen jednou stranou úst – táta jen levou a ona pravou, takže teď vypadají jako v zrcadle, což je docela legrační, protože si jsou podobní i vzhledově: mají tmavé vlasy a zelené oči.

Jako by si z oka vypadli, říkává máma.

ROBBIE

Otevřeným oknem se dívám na scénu, která se přede mnou odehrává v kuchyni.

Co se to tu sakra děje?

Zdá se mi, že nemám ani okamžik na to, abych si všechno srovnal v hlavě. Před chvílí jsem sledoval sám sebe v irské hospodě, potom v autě s Jenn a teď trčím tady před domem, protože nemůžu stisknout tu zatracenou kliku, takže se nedostanu dovnitř.

Klidně dýchej, Robbie.

Tak jo. Co vlastně vím? Zrovna jsme se vraceli autem domů z nemocnice a jen si tak povídali. Držel jsem ji za ruku, když se proti nám najednou objevil náklaďák. A obrovský. Jenže jsem nemohl odjet – nějak jsme se v tom autě zaklesli. Naše těla tam zůstala uvězněná, zatímco moje mysl skáče z místa na místo – nejdřív na pláž s malou Jenny, potom do baru se starší Jenn, do jejího bytu i do domu, kde asi bydlela jako malá. Což znamená… co přesně?

Že tohle není sen.

Ta slova se jen tak zčistajasna vynoří.

Sevře se mi žaludek.

Co když nás ten náklaďák už sejmul a já si to nepamatuju?

Co když jsem umřel a tohle je život po smrti?

Podívám se na sebe. Ty samé tenisky New Balance, stejné džíny i červená mikina, které jsem na sobě měl v autě.

Do háje. Možná jsem jako ten chlápek v Duchovi, na kterého jsem se s Jenn musel dívat – chodím za ní jako stín, ale ona mě nevidí.

Štípnu se vší silou do ruky. Zabolí to. Kůže mi nejdřív zbělá a potom zrůžoví. Opřu se o římsu před sebou. Jasně. Je úplně pevná. Opravdová.

Fakt dík.

Mrtvý tedy asi nebudu.

Jen se z toho divného snu – nebo co to je – musím probudit. Zavřu oči a soustředím se jen na to, abych se probral. No tak, Robbie, vstávej!

Nic. Otevřu oči.

Sakra. Je tu kosa jak na Sibiři. Promnu si dlaně, pofoukám je a potom se otočím zpět ke dveřím. Před očima se mi mihnou stromy, keře a stará houpačka. Pod teniskami mi zapraská škvára.

Stojím teď přímo před dubovými dveřmi, sáhnu po klice a opřu se do ní, jenže se vůbec nic neděje. Jako by se moje ruka odmítala toho kovu dotknout.

Taková blbost.

Přeběhnu zpět k oknu. Ještě pořád je v kuchyni. Jestlipak ví, že tu jsem taky? Nachází se Jenn, kterou znám, někde v útrobách toho stavení?

Představuju si, jak jí pak všechno vylíčím – ani za milión mi neuvěří. A možná že já sobě taky ne. Asi tohle všechno můžu připsat na vrub vzrušení z posledních čtyřiadvaceti hodin s ní.

Vrátila se.

Sleduju, jak utírá mouku ze všech různých ploch, zatímco její táta zametá. Aspoň myslím, že je to on. Ještě jsme se samozřejmě nepotkali. Viděl jsem ho jen jednou v tom albu, které má Jenn z časů, než je opustil.

Fotky. Na protilehlé stěně jich visí spousty – od malých až po velké. Skrčený u okna si je zkouším lépe prohlédnout. Připadám si divně, když takhle přihlížím jejímu dětství. Napadá mě, jestli mi o tomhle někdy vyprávěla nebo mi ukazovala fotky a já si to teď jen vyčaroval v hlavě a dosazuju svou přítomnost do vzpomínek, jejichž součástí jsem nikdy nebyl. Zdá se mi to ale docela nepravděpodobné, protože Jenn mi toho o svém dětství příliš neřekla. Tak nebo tak, když ji tu vidím obklopenou láskou a bezpečím, jak to bylo samozřejmé i u nás doma, neubráním se překvapení. Celou dobu jsem si totiž myslel, že její původní rodina byla od začátku nefunkční.

Většinu z těch fotek vidím jen rozmazaně: bledé obrysy dětské postavy na houpačce, šmouhy lidí na pláži. Po zádech mi přejede mráz. Jeden snímek je jasný jako den. Jennini rodiče – očividně ve svatební den. Jen s námahou vyluštím slova Marian a David napsaná rukou v rohu. Hádám, že ta fotka pochází ze začátku osmdesátých let. Ona má na sobě naducané šaty a on zase oblek, v němž připomíná tučňáka. Nejvíc mě ale překvapí, jak přešťastně se oba tváří. Kráčejí směrem k objektivu – Jennina máma se dívá někam do dálky a malinko otevírá ústa, jako by na někoho chtěla zavolat. Se záplavou zrzavých vlasů a věnečkem z bílého kvítí vypadá úžasně. Celá září. Jennin táta ji hltá očima, jako by nedokázal uvěřit svému štěstí.

Kdy se to všechno pokazilo?

Znovu mi začne třeštit hlava a hučet v uších, takže už nerozeznám výrazy tváří na fotce. Vidím jen rozmazanou siluetu Jennina táty, který zrovna skládá nádobí do myčky, zatímco Jenn vytahuje čisté mísy na těsto a váhu. Scéna přede mnou začíná blednout a rozmývá se jako mokrá barva, než z ní zbyde jen kuchyňské světlo – oslňující kruh uprostřed temnoty.

PĚT

2014

JENN

Do očí jí září jasné světlo. Sklopí pohled a zamrká. Sotva zahlédne vyhřátou kuchyni, rozlije se jí na tváři úsměv. Na sporáku probublává svařák a na stole ve výklenku čekají sáčky chipsů a výběr pití: vodka, gin, rum a soudek piva. Na příborníku stojí polovina lahve levného vína s načervenalou sklenicí po každé straně a v srdci toho všeho se na ni uprostřed skořicového chaosu usmívá Robbie.

„Sluší ti to,“ sjede pohledem k jejímu svetru, na němž se vyjímá hlavou dolů stojící sněhulák obalený v hvězdách, flitrech a vlněných vločkách. Pak se zasměje.

Samozřejmě ví, že si ji dobírá. Je to totiž jeho svetr, který je asi o čtyři čísla větší, než je její velikost, a její štíhlé tělo v něm přímo plave. Robbie se na ni ale přesto zamilovaně dívá. Ach, ten pohled. Hned jí z něj zaplanou tváře.

„Nemůžu uvěřit, že máš víc než jeden vánoční svetr,“ usměje se, aby odvedla jeho pozornost. „Takovej nevkus.“

„Nevkus?“ vykulí Robbie oči v hrané hrůze. „Tak to radši nikdy neříkej před mojí rodinou, protože ti podobné věci doslova zbožňujou.“

„No,“ vyprskne Jenn, „to já můžu s jistotou říct, že ta moje si na vánoční kýč zrovna nepotrpěla.“

Utichne, jakmile si uvědomí, co zrovna řekla, a zaznamená Robbieho tázavý výraz. Do těla se jí vplíží známá tíha, která se jí usadí v žaludku, kdykoli někdo spustí o rodině a Vánocích nebo vlastně o čemkoli, co jiní lidé považují za normální. Za chvilku ji ale odežene. Teď to řešit nebude – aspoň ne dnes večer.

„Doufám, že je ti jasný, že ti tu nebudu hrát Bridget Jonesovou,“ vyhrkne rychle a zabodne prst do jeho hrudi. „Hlavně ne s tímhle sobem na svetru. Prostě se do tebe nehodlám zamilovat, Robbie Stewarte.“

Následuje chvilka ticha a všeříkající pohled. Cítí, jak se jí v břiše prohání motýlci, když si uvědomí, jaké slovo teď mezi nimi visí ve vzduchu. Robbie se usměje.

„Takže chceš říct, že jsem něco jako… jakže se jmenoval? Pan Darcy?“

Povytáhne žertovně obočí a ona se neubrání úsměvu. Potom zavrtí hlavou. Když k ní přijde blíž, poskočí jí srdce při vzpomínce, jak spolu celé odpoledne koukali na filmy, milovali se a cpali se želatinovými bonbóny. Není divu, že se jen tak tak dostali ven z domu, aby nakoupili zásoby na dnešní večírek. Pouhých pět týdnů od chvíle, kdy se potkali, zažila víc zábavy a vzrušení než za celý dosavadní život. Pokaždé když se znovu shledají, čeká na ni jedno překvapení za druhým. Co budou jíst („Mexiko, nebo si dáme radši středomořskou kuchyni, Jenn? Tak víš co? Uvařím něco od obojího.“), co podniknou večer, pokud zrovna budou mít oba po směně – vždycky se někde pořádá nějaký skvělý večírek, vystupuje nějaký komik, nebo hrají neznámý film, který Robbie bezpodmínečně musí vidět –, a jaký legrační vzkaz jí pošle do práce (Miluju tě víc než tabasko na vajíčka, tak ať se ti dnes daří, nebo: Mám tě radši než Top Gun, když se v neděli léčím z kocoviny. Tak se měj krásně!).

A moc se jí líbí, kým se po jeho boku stává ona sama: nejšťastnější a nejspontánnější verzí sebe samotné. Už si ani neumí představit, co vlastně dělala, když Robbieho ještě neznala a netáhla ji k němu tahle obrovská, ohromující síla.

Když jí dá ruku kolem pasu, usměje se na něho. „Jen tak pro zajímavost – kolik takových vánočních večírků s trapnými svetry ročně vymeteš?“ zeptá se, zatímco se mu jednou paží zavěsí kolem krku.

„Vždyť mě znáš, jsem hotovej lev salónů. Každej mě chce na chvilku mít,“ zazubí se.

„Opravdu?“

Cítí z jeho prstů muškátový oříšek a mandarinkovou kůru, vanilkový lusk, který před pouhou hodinou hbitě rozřízl přímo v jeho středu. Jeho rty se ještě červenají po ochutnávce svařeného vína, které prý k dobré vánoční oslavě patří.

Jenn přepadne nervózní očekávání. Robbieho přátelé by měli dorazit každou chvíli. Dnes se s nimi potká úplně poprvé. Zatím spolu ti dva žili jen v izolované, zamilované bublině.

Praskne jim teď?

„Už dlouho jsem se chtěl zeptat,“ nakousne Robbie po chvilce mlčení, „co většinou děláš o Vánocích? Jezdíš do Cornwallu nebo tak něco?“

Znovu ten zvědavý pohled. Jenn si za ucho zastrčí zbloudilý pramínek.

„Za mámou? To ne. Většinou mám službu v práci.“

„Na Vánoce?“ vykulí poděšeně oči Robbie, zatímco ona se jen směje.

„Někteří z nás pracují i o svátcích, víš?“ nasadí hraně vážný tón.

„Ale Vánoce jsou přece od toho, aby se člověk ztřískal u Jurského parku až do bezvědomí!“ vyjekne Robbie. „Pořád bys mohla,“ pokračuje a hned se odmlčí. „Mohla bys po službě skočit k našim, pokud bys chtěla.“

„Páni, to by bylo super,“ vyhrkne Jenn upřímně, „ale končím až v osm, možná v devět. Než se k vám dostanu, bude asi dost pozdě na to, abych se seznamovala s tvými rodiči, když jsem je ještě nepotkala. Ale třeba bych se mohla zastavit na Štěpána?“

„Beru,“ souhlasí Robbie a hned ji zase políbí.

Potom je vyruší zadrnčení zvonku. Robbie se dramaticky odtáhne. „Už je to tady.“

O dvacet minut později praská kuchyně ve švech. Všichni se smějí a přátelsky si povídají. Robbie jí rychle představuje hosty: kluky ze školy, kolegy z restaurace i energického šéfa Matta. Všichni se k sobě chovají mile a mluví tak hlasitě jako sám Robbie. Takže ty jsi ta Jenn, pokyvují s vědoucími úsměvy a potutelnými pohledy. Dobře ví, že Robbie nikdy nebyl s nikým déle než pár měsíců.

Jenn jim nabízí pití, i když většina z nich vytahuje vlastní lahve a staví je na stůl nebo do lednice. Očividně jsou zvyklí to tak dělat pokaždé. Znovu někdo zazvoní a do bytu se hrnou další hosté. Robbie si s nimi vesele povídá, srší energií a oči mu svítí.

Je ve svém živlu.

Nakonec se ve dveřích objeví menší, pohledný chlapík s tmavými vlasy, téměř akvamarínově modrýma očima a trochu elegantnějším zeleným svetrem s vánočním motivem. Robbie srdečně rozpřáhne ruce, než si k němu napochoduje pro chlapácké objetí.

Marty.

Už ho viděla na fotkách, a tak je teď znovu nervózní. Tohle je Robbieho nejlepší kamarád, kluk, s nímž vyrostl. Jako já a Katy, napadne ji. Na okamžik posmutní.

Robbie se k ní teď přitočí a oznámí: „Jenn, rád bych ti představil svýho trhlýho kámoše Martyho.“

„Rád tě konečně vidím naživo,“ usměje se Marty, „když už jsem o tobě tolik slyšel.“

„Vážně?“ zvedne Jenn obočí na Robbieho, i když jí takové konstatování vlastně těší. Potom se otočí na Martyho: „Dáš si něco k pití? Máme tu… asi všechen alkohol na světě, když si tak vzpomenu,“ mávne rukou směrem ke stolu s lahvemi.

„To nepochybuju,“ zasměje se Robbieho nejlepší kamarád, „ale dám si pivko z vlastních zásob,“ ukáže na balení čtyř kousků, které si přinesl s sebou.

„Vůbec si ho nevšímej,“ zavrtí Robbie hlavou.

Možná se jí to jen zdá, ale Marty se při té poznámce trochu zašklebí.

„Já si přinesu jedno vychlazené z ledničky,“ postaví Robbie prázdnou plechovku na nízký kredenc. „Dáš si taky něco, Jenn?“

„Jsem v pohodě, díky,“ kývne na svoji ještě stále plnou sklenku vína, než Robbie odkvapí k lednici.

„Takže,“ usměje se Marty, sotva jeho kamarád zmizí, „Robbie mě pořád představuje jako Martyho, co?“

Jenn se na něho zmateně podívá.

„Ve skutečnosti se jmenuju Chris,“ vysvětluje, „ale příjmením jsem McFly, takže mě Robbie ve škole překřtil na Martyho.“

„McFly jako… ta kapela?“

„Ne, jako Marty McFly z Návratu do budoucnosti?“ zvedne obočí, ale není v tom ani trochu pohrdání. „Protože jsem moc nevyrostl, no.“

„Aha,“ vydechne Jenn, když jí do sebe všechno zapadne. Ten film z osmdesátek s Michaelem J. Foxem! Kdysi dávno ho viděla.

„Takže ti mám říkat radši Chrisi?“

„Ale ne,“ zazubí se. „Marty je v pohodě. Musí to být nervy potkat všechny Robbieho kámoše takhle najednou, co?“ rozhlédne se po pokoji.

Jenn si s kývnutím povzdechne: „To si piš. Ale všichni jsou hrozně fajn.“

„Tak to si ještě chvilku počkej,“ vytáhne si Marty přinesené pivo. „Bude tu tak narváno, že je ještě ráda zase vyženeš.“

„Tak to se těším,“ zazubí se Jenn.

To už se sem vrací Robbie s pivem v ruce. Když uvidí rozesmátého kamaráda se stejně veselou Jenn, usměje se. „Tak jsem si říkal,“ nakousne, „že bychom si mohli příští čtvrtek vyrazit ve třech na koncert. Co, Marty? Je to ta skotská kapela, co jsme na ní dřív ulítávali. Víš, ta, jak ten chlápek na konci vždycky provádí úplný psí kusy?“

„To by bylo fajn,“ řekne Marty, „ale obávám se, že to nepůjde.“

„Neříkej mi, že budeš zase v práci.“

„No, tak trochu.“

Robbie jen protočí panenky. „Ten kluk si fakt nemůže pomoct. Pořád by jen makal, makal a makal.“

Marty se zhoupne na patách. „Nó… a co kdybych ti řekl, že ta práce je v New Yorku?“

Robbie zůstane zírat s otevřenou pusou. „To jako… fakt?“

„No jo, dostal jsem tam místo správce aktiv.“

„No teda, kámo,“ zazubí se Robbie, „to je pecka! Tam jsi přece vždycky chtěl pracovat!“

„Gratuluju,“ usměje se i Jenn.

„Díky,“ hlesne Marty. „Tak co, vy dva? Přijedete mě navštívit?“

„Tak to si teda piš, chlape,“ řekne Robbie. Potom posmutní. „Ale budeš mi fakt chybět.“

„Však ty už to beze mě zvládneš,“ utěšuje ho Marty, ale Jenn hned pozná, že i on je naměkko.

„Počkej,“ zatváří se Robbie zase zvědavě. „Co se stalo s tou Claire? Já myslel, že jste zamilovaní až po uši?“

„Claire je super holka,“ usměje se Marty, „ale myslím, že k lásce je potřeba něco víc než spolu jen tak chodit.“

Robbie šokovaně zavrtí hlavou. „Jak to, že se mi tohle ještě nedoneslo?“

„No, řekněme, že jsi měl poslední dobou plné ruce práce,“ zajiskří Martymu oči.

Robbie se podívá na Jenn a přitáhne si ji blíž k sobě. I po Martyho slovech na ni hledí s tak nepokrytým obdivem a bez jediného střípku pochybností, že se jí v břiše roztančí motýlci.

Když se konečně otočí zpět na Martyho, prohlíží si je trochu divně – skoro jako by se na něco pokoušel přijít.

Nebo se mě snaží odhadnout? Vzápětí se už ale přelidněnou kuchyní rozlehnou nové hlasy. Marty s Robbiem za nimi spěchají, prskají a burácejí smíchy. Rozpačitý moment je zažehnán.

Jenn si usrkne vína a s úsměvem si říká, jak moc se jí líbí Robbieho hlasitý, barevný svět plný večírků, výletů a zábavy.

Je tak odlišný od toho, v němž žije ona.

Někdy skoro nechápe, proč s ní vůbec chodí.

Co když je to jen takový románek?

Z té myšlenky se jí zatočí hlava, a tak rychle zamíří ke dřezu. Po cestě se usmívá na všechny ty lidi, jimž ji Robbie dnes představil. Z odkapávače si vezme sklenici, naplní ji vodou a žíznivými hlty ji hned vyprázdní. Ještě nikdy jí s žádným chlapíkem takhle hezky nebylo – jako by se jí celý svět obrátil vzhůru nohama a ona teď nic neviděla jasně.

Něco za ní zašustí. Známé ruce ji znovu sevřou kolem pasu. Zadívá se do okna jako do zrcadla. Robbie stojí za ní, pomalu a spokojeně se usmívá a ona se blaženě opírá o jeho hruď.

„Koukej,“ zašeptá jí, když ukáže někam za své rameno.

Na římse se usadil chomáč sněhu. Hned za ním druhý. Sotva se k němu Jenn otočí, hned ji vezme za ruku.

„Pojď,“ vede ji z přeplněné kuchyně zakouřenou chodbou ven. V předsíni ještě popadne ze stolku klíče, otevře dveře a potom už míří studeným činžákem po kamenném schodišti o dvě patra níž do přízemí.

Robbie vsune rezavý klíč do omšelých zadních dveří. Sotva je otevře, zakousne se Jenn do dlaně ledový vzduch. Místo kousku zeleného trávníku, který tu čekala, teď uvidí třpytivou sněhovou pokrývku lemovanou po stranách listím. Všude kolem se prostírá tma, ale okna domu září jako svíčky.

Jenn vydechne k obloze horký bílý obláček páry.

Jak dlouho už asi sněží? Chodidla se jí noří do bílé peřiny a nechávají v ní rozmazaný otisk. Uprostřed dvorku zvedne hlavu a zahledí se do nekonečné prázdnoty nahoře. Z nebe se znovu snáší milióny mrňavých peříček, jako by tam někdo roztrhl polštář.

„Dneska už v prosinci skoro nesněží.“

„Já vím,“ zaslechne Robbieho hlas, „ale když jsem byl malej, sněžilo. I když si teď sám nejsem jistý, jestli si to jen nenamlouvám.“

Když skloní hlavu, zjistí, že se na ni upírá měkký, milující pohled. Celý svět se halí do bílého ticha, v němž si Jenn vzpomene na vlastní dětské zimy: na modré plastové boby, bílé kamenité svahy a tátu v šedivé čepici. Na chvilku jí celá ta scéna podivně ožije před očima.

„Nenamlouváš,“ odpoví nakonec.

Takže to cítí taky tak.

O dva týdny později