Přeložila Blažena Lupínková

FAKING WITH BENEFITS

Copyright © 2021 by Lily Gold

All rights reserved.

Translation © Blažena Lupínková, 2024

ISBN 978-80-249-5662-6

POZNÁMKA AUTORKY

Tato romance ve stylu obráceného harému obsahuje explicitní scény mezi více partnery. Ačkoliv je to celkově milá a (doufám) vtipná kniha, otevírá i několik citlivých témat a otázek. Pokud se chcete dozvědět víc, jejich úplný seznam najdete na mých webových stránkách:

https://www.lilygoldauthor.com/content

Užijte si čtení!

1

LAYLA

„Fakt bych ve třiceti už chtěla být vdaná,“ prohlásím a zamyšleně zakroužím sklenicí s vínem. „Vychází to tak nejlíp, pokud chci mít děti.“

„Dě-děti?“ zopakuje muž na opačné straně stolu s vytřeštěnýma očima.

Přikývnu a usměju se na něj tak svůdně, jak to jen dokážu.

Chlápek, se kterým jsem dnes vyrazila na rande, se jmenuje Mike Stonem. Seznámili jsme se včera večer přes apku. Sto devadesát centimetrů, pohledný, a navíc pracuje na záchranné stanici. Právě teď sedí v restauraci naproti mně a v tom vypasovaném černém obleku vypadá naprosto neodolatelně. Možná i díky nazlátlému světlu svíček, které na ostře řezané rysy jeho tváře vrhá mihotavé stíny.

Polkne, až mu ohryzek nadskočí. „Takže ty už přemýšlíš o dětech, Laylo?“

„Myslím, že je důležité mít v životě nějaký plán,“ přikývnu. „Vím, že v pětatřiceti už může být složitější otěhotnět, takže bych asi měla začít co nejdřív. Říkala jsem si, že tři děti by byly tak akorát, i když dvě by mi ke štěstí asi taky stačily. Jak to vidíš ty? Co si myslíš –“

Zmlknu, když se zvedne ze židle. „Já, ehm… Jenom si odskočím,“ zamumlá, aniž by se mi podíval do očí.

„Aha. Jasně. V pohodě,“ přitakám a sleduju ho, jak mizí k záchodům.

Zvláštní.

Pokrčím rameny, pohodlně se uvelebím na židli a důkladně se napiju vína.

Tohle je rande s pořadovým číslem sto dvacet a konečně začínám mít dojem, že tomu přicházím na kloub.

Večer se zatím vyvíjí slibně. Mike vybral luxusní restauraci s michelinskou hvězdou v centru Londýna. Je šíleně drahá a nóbl, na minimalisticky bílých zdech visí podivné moderní umění a ze stropu bizarně tvarované lampy. Mike dorazil s předstihem, políbil mě na tvář a ukázal mi fotky roztomilého pejska, kterého dnes operoval. Když mi spadla vidlička a já se natáhla, abych ji zvedla, dokonce mi ani nekoukal na prsa.

Mám z něj dobrý pocit.

Střelím pohledem ke dveřím na toalety, abych se ujistila, že se ještě nevrací, a natáhnu se po kabelce, ve které mám svůj randicí zápisník. Nasliním si prst a rychle nalistuju seznam instrukcí na první rande. Přejedu pohledem prvních několik bodů:

• udržuj oční kontakt

• pokládej mu osobní otázky

• projevuj zájem skrz řeč těla

• dotýkej se ho na dlani nebo na paži

• lichoť mu

V duchu se snažím si to všechno zapamatovat.

Mít přesné instrukce na rande se může zdát přehnané, ale já jsem nechvalně proslulá tím, že mi vztahy nejdou. Je mi osmadvacet a ještě nikdy jsem neměla kluka. A není to tím, že bych se nesnažila: poslední dva roky jsem pojala jako misi s cílem najít si chlapa, který to se mnou vydrží. Každý pátek večer přijdu z práce, uvelebím se doma na gauči se sklenkou vína a vrhnu se do víru svajpování na všemožných seznamovacích apkách. A když najdu týpka, který se mi zamlouvá, pozvu ho na rande.

Tahle strategie se zatím příliš neosvědčila. Možná působím až moc sebejistě. Ti, kteří na schůzku kývnou, většinou vypadají lehce vyděšeně. Druhého rande jsem se ještě nikdy nedočkala.

Ale myslím, že dnes večer tuhle kletbu konečně prolomím.

Uběhne pár minut a Mike se pořád nevrací. V břiše se mi začnou kroutit nervy. Třikrát mi zabzučí pracovní telefon – nejspíš mi píše dopravní společnost ohledně několika zásilek. Dnes mi má dorazit pár nových přírůstků pro můj e-shop se spodním prádlem. Moje prsty touží telefon zvednout, ale přinutím se vydržet a na displej se nepodívat. Každičký internetový článek o tom, co nedělat na prvním rande, označuje kontrolování telefonu za chybu číslo jedna.

Místo toho se zaměřím na svůj předkrm. Mike i já jsme si objednali zdejší specialitu: talíř miniaturních zeleninek obalených v plátkovém zlatě. Nejsem si stoprocentně jistá, zda je to vůbec jedlé, a tak vidličkou jenom poválím malinkatou řepu po talíři.

„Madam?“

Vzhlédnu a usměju se na číšníka, který se nervózně pohupuje vedle našeho stolu. „Děkuju,“ řeknu. „Všechno je v pořádku.“

Číšník si odkašle. „Já si, ehm… Nejsem si jistý, jak vám to říct, ale právě jsme viděli, jak váš doprovod odešel.“

„Odešel?“ zamračím se. „Ale vždyť ještě ani neochutnal. Možná si šel jenom ven zatelefonovat nebo tak něco.“

Číšník si znovu odkašle. „Přistihli jsme ho, ehm, jak prolézá oknem na pánských záchodech ven. Takže podle mého názoru se vrátit neplánuje.“

Spadne mi brada. „Co prosím?“

„Ale účet zaplatil!“ dodá rychle číšník a se zářivým úsměvem mi podá účtenku. Zírám na ni. To, že Mike zaplatil, celou situaci činí mnohem horší. Kdyby to neudělal, mohla bych se utěšovat, že se chtěl zadarmo najíst. Takhle vím, že problém tkví ve mně.

Pohlédnu na jeho talíř. Debilní mrkve obalené ve zlatě se na mě protivně zatřpytí.

„Jasně,“ řeknu tiše. „Dobře.“

Číšníkův obličej se stáhne do bolestivé grimasy. „Ehm, nechcete to jídlo zabalit s sebou? Přihodím vám k tomu dezert na účet podniku.“

„Já…“ Zčásti se mi chce říct ne. Cítím se trapně jako ještě nikdy, ale přišla jsem sem na večeři. Nemíním utéct jenom proto, že moje rande nedopadlo – snad mám proboha ještě nějakou důstojnost.

Snad.

Možná vlastně ne.

Než se stačím rozhodnout, mé myšlenky naštěstí přeruší povědomý hlas.

„To nebude potřeba,“ ozve se nade mnou silným přízvukem. Zamrkám, když se Mikeova prázdná židle naproti mně s pronikavým skřípěním odsune a nacpe se do ní můj mohutný, svalnatý soused Zack.

„Čau krásko,“ nakloní se přes stůl. Když mi jeho rty letmo přejedou po tváři, trhnu sebou a do plic mi vnikne hřejivá vůně medu a whisky. „Sorry, že jsem čural tak dlouho.“ Opře se a střelí po mně šibalským úsměvem. „Tak zpátky k randíčku. Kde jsme to skončili?“

2

Layla

Zírám na Zacka. On na mě jen mrkne a v jeho zářivě modrých očích se šibalsky blýskne.

Zack Harding (přezdívaný Zack Hard-On, nebo taky Klátič Zack) je třicetiletý bývalý ragbista, ale vypadá spíš jako viking. Namakané pracky, blonďaté vlasy obvykle stažené do drdolu, nedbale udržovaný plnovous a hrudník o velikosti ledničky. Bydlí v bytě naproti mně s dalšími dvěma týpky. Díky tomu, že žijeme přes chodbu, spolu trávíme poměrně dost času – proto taky moc dobře vím, že to rozhodně není muž, se kterým jsem vyrazila na rande.

„Ty vole.“ Trochu sebou zavrtí a pak na číšníka vrhne zoufalý pohled. „Napadlo vás někdy koupit židle, do kterejch by se vešli i normální lidi? Všichni nejsou takový tintítka jako tady slečínka.“

Číšník na něj jen zírá s vykulenýma očima.

„Zacku,“ kývnu na něj. „Co tady děláš?“

Zack se zatváří překvapeně. „Jsme přece na rande, zlato. Copak si to nepamatuješ?“

Obrátím oči v sloup.

Číšník vypadá naprosto zmateně. „Omlouvám se…“ Odmlčí se. Otočí se dozadu k záchodům a pak zpátky na Zacka. „Vy jste…?“

„Pořád ten stejnej chlápek, jo,“ prohlásí Zack. „Jenom jsem najednou o dost víc sexy a namakanej. Před svou nádhernou, úžasnou, i když poněkud děsivou partnerkou bych z rande nikdy neutekl.“

Pod stolem ho kopnu do kotníku.

„Ne,“ vykoktá číšník váhavě. „Chci říct… vy jste… Zack Harding?“

Zack se rozzáří. Miluje, když ho někdo pozná na veřejnosti. „Jo, to jsem já.“

„Jako… ten Zack Harding? Ten ragbista? Když jste hrál za Anglii, byl jste můj oblíbený hráč!“

„Jasně, díky.“ Zack se otočí zpátky ke mně. „A teď, pokud vám to nevadí, se musím věnovat milé dámě, se kterou jsem vyrazil na rande, a malinkatýmu talíři…“ Prohlédne si jídlo před sebou. „Hmm, lahodný petržele.“ Když se číšník pořád nehne, Zack mu se smíchem zamává před obličejem. „Tak zatím, kámo!“

„Aha,“ vzpamatuje se obsluha, otočí se a odběhne pryč.

Zack se spokojeně uvelebí na židli a pozvedne Mikeovu sklenici s vínem, jako by se na rande svých sousedek vtíral zcela běžně a tohle byla naprosto normální situace.

„Víš,“ řeknu pomalu. „Pokud jsem ti tak moc chyběla, mohl jsi prostě počkat, až se vrátím domů.“

„Nejsem tady kvůli tobě. Pozval jsem jednu holku na drink.“ Kývne hlavou k baru v rohu místnosti. Podívám se tam a spatřím hlouček žen připomínajících modelky, jak posedávají na barových židlích, popíjejí drinky a o něčem si zaujatě povídají. A samozřejmě tam stranou sedí jedna obzvlášť velká krasavice v kratičkých šatech, která se mě teď snaží probodnout pohledem.

Zvednu obočí. „Neměl bys být teda s ní? Pochybuju, že si takhle vrzneš.“

„Nevyšlo to,“ zaujatě si prohlíží hromadu pozlacené zeleniny na talíři. „Pozvala mě na svatbu svý ségry teď o víkendu.“

„A to je problém?“ zeptám se a koukám, jak na polévkovou lžíci pečlivě nakládá jednu zeleninku za druhou.

Zack po mně střelí pohledem. „Seznámení s rodinou není zrovna na vršku mýho seznamu priorit, slečínko. Nehledám si manželku. Viděl jsem, jak tě tady ten týpek nechal, a tak jsem tě přišel zachránit.“ Vloží si jídlo do úst a zamračí se na můj talíř. „Zlato, skoro nic jsi nesnědla. Proč nejíš? Seš nervózní?“

Pokrčím rameny. „Jenom jsem chtěla všechno udělat správně.“ A evidentně jsem selhala.

Zack pevně stiskne rty. „Jedla jsi dneska vůbec?“

Zavrtím hlavou. „Strávila jsem celý den vyřizováním objednávek. A jídlo si s sebou do skladu vzít nemůžu.“

Nespokojeně zamlaská. „Ale víš, že jídlo a spánek jsou důležitější než prodávání punčoch, že jo?“ Natáhne se, nadzvedne ubrus a dramaticky si prohlíží mé nohy. „I když jsou to fakt pěkný punčochy, zlato.“

Nakopnu ho do kolena. „Pro mě jsou důležitější punčochy,“ řeknu upřímně.

Její potěšení, moje firma vyrábějící spodní prádlo, je nejdůležitější věcí v mém životě. Stálo mě to šest let neustálé dřiny, abych z ní vybudovala to, co je teď – poměrně úspěšný módní e-shop s tisíci pravidelných zákaznic. Šest let probdělých nocí, splácení dluhů a práce osmnáct hodin denně. Je to moje děťátko a je pro mě na prvním místě.

Zack si odfrkne a přistrčí ke mně talíř. „Jsi beznadějný případ. Jez. Nechci, abys mi zase omdlela.“ S povzdechem zvednu vidličku. Zack si spokojeně založí ruce na prsou. „Tak povídej. Co se stalo? Sledoval jsem to vaše rande od baru. Vypadalo to, že to jde dobře.“

„Ty seš ale úchylák,“ udělám na něj obličej a zakousnu se do pozlacené mrkve.

„Je to moje práce,“ připomene mi a píchne si palcem do středu hrudi. „Nezapomínej, že před tebou sedí skutečnej odborník na lásku.“

Odfrknu si. „To, že máš podcast o vztazích, z tebe nedělá experta na lásku. Nevšimla jsem si, že bys měl na zdi nějaký diplom.“

„To možná ne,“ podotkne samolibě. „Ale předpokládám, že jsi viděla všechny ty ceny. Nejlepší zábavnej podcast pro dospělý tři roky za sebou, zlato.“

Pousměju se a nabodnu malou kostičku petržele. Zack se svými spolubydlícími Joshem a Lukem natáčí podcast s radami o vztazích. Jmenuje se Tři single týpci a je velmi úspěšný. Každý týden si je naladí tisíce posluchačů, aby si poslechli jejich rozhovory o všem možném, od pohlavně přenosných chorob až po škrcení při sexu.

Abych byla upřímná, Zack by mě pravděpodobně mohl o randění pár věcí naučit.

„Nevím, co se stalo,“ řeknu nakonec a odložím vidličku stranou. „Myslela jsem, že to jde dobře.“ Najednou mě zaplaví vlna vyčerpání. Jsem šíleně unavená.

Byl to měsíc na hovno. Tržby Jejího potěšení klesají a skoro kvůli tomu nespím. Za pár měsíců spouštím prodej nové kolekce a brutálně nestíhám. A navíc randím už tak dlouho. Za posledních čtrnáct měsíců jsem měla sto dvacet schůzek. Ani jedna z nich nedopadla. Snažím se nic si z toho nedělat, ale začíná být těžké si to nebrat osobně.

Vzpomenu si na svůj desetiletý plán, který mi leží zmuchlaný v tašce. V hlavě mě pálí poslední nezaškrtnuté políčko. Vdát se.

Selhávám. A já selhání nesnáším.

„Hele,“ zabručí Zack tiše. Podívám se na něj. V jeho zářivě modrých očích se zračí obavy. „Seš v pohodě?“

Přikývnu. „Jen… nevím, co dělám špatně.“

Zack mě ještě několik vteřin zkoumá a pak zamyšleně přikývne.

„Dobře.“ Sáhne po poloprázdné lahvi vína, která stojí mezi námi, vezme sklenici a důkladně mi nalije. Postrčí mi ji přes stůl. „Dopij to a oblíkni se.“

Zmateně koukám, jak do sebe jedním dlouhým hltem hází svou sklenici vína a otírá si ústa o hřbet ruky. „Co máš v plánu?“

„Vychlastáme drahý víno, který zaplatil ten tvůj debílek, a pak si dáme nějaký pořádný jídlo. Žádný načančaný wasabi a pěnový sračky.“ Vstane a odsune židli. Číšník se znovu objeví za námi a Zack ho obdaří svým zářivým úsměvem. „Bylo to hrozně dobrý, kámo.“

Číšník přikývne a vypadá omámeně. „Vyřídím šéfkuchaři,“ zamumlá a zvedne zápisník s propiskou. „Ehm, mohl byste…“

„Autogram?“ zeptá se Zack a muž horlivě přikývne. „Žádnej problém. Díky, že ses o mou holku postaral.“ Zatímco škrábe své jméno na papír, naklopím do sebe sklenici vína a cítím, jak mě naplňuje hřejivý pocit. Pak mi Zack podá ruku a pomůže mi na nohy. „Tak pojď, zlato. Teď už tahle noc bude jenom lepší.“

3

Layla

Než se konečně dopotácíme do našeho činžáku, je skoro půlnoc. Zackovi se podařilo mě přesvědčit, abychom se místo jídla cestou domů zastavili v baru, kde jsem využila výhodnou akci dva drinky za cenu jednoho. Hned několikrát. A teď se drápu po schodech do šestého patra se Zackovou rukou pevně omotanou kolem pasu a s hlavou jako na kolotoči.

Obvykle moc nepiju. Řídit vlastní byznys znamená být neustále k dispozici a můj denní program je obvykle tak nabitý, že si nemůžu dovolit moc času na oddech. Vím, že se za ten alkohol ráno budu nenávidět, ale právě teď je mi to jedno. Mám za sebou příšerný večer. Z toho ponižujícího rande s Mikem se mi svírá hruď a chci na všechno zapomenout – aspoň na chvíli.

Ve chvíli, kdy mě Zack vytáhne do našeho patra, už si moc dobře uvědomuju, že ta čtvrtá runda mojita byla chyba. Zírám na zamčené dveře svého bytu a představuju si, jak lezu do studené, prázdné postele. Zase. Moje bublina opileckého veselí najednou praskne a na mě dolehne smutek.

Rande číslo sto dvacet. Za posledních čtrnáct měsíců jsem absolvovala sto dvacet rande. A ani jedno nevyšlo.

Něco se mnou musí být špatně.

„To je hezký,“ zabručí mi Zack nad hlavou a přejede prstem po ramínku mé červené podprsenky. „To sis navrhovala sama?“

Zavrtím hlavou. „To je od Anny Bardetové. Jedné z mých oblíbených návrhářek.“

„Tvoje prádýlko se mi líbí víc,“ prohlásí a rozhlédne se po dlouhé chodbě. Je tmavá a tichá, všichni ostatní nájemníci už šli zřejmě na kutě. „Máš doma něco k snědku, krásko?“

Zamyslím se. „Asi… Možná nějaké müsli tyčinky?“

Nespokojeně zamlaská a na místě mě otočí. Zack bydlí v bytě 6B, přímo naproti mně. Cítím, jak mě právě tam svalnatými pažemi na bocích tlačí. Bezmyšlenkovitě zmáčknu jeho obrovský biceps a on se zasměje. „No tak. Udělám ti něco se spoustou sýra a třeba se zejtra nebudeš cejtit úplně na hovno.“

Zamračím se a zaváhám. „To nemusíš…“

„Máme zbytky z potravinovýho balíčku, kterej nám tenhle tejden přivezli,“ láká mě.

Rozzářím se. Kluci od sponzorů podcastu dostávají hromadu věcí zadarmo. Můj největší oblíbenec je Flavoroso, firma, která prodává týdenní balíčky jídla s předkrájenými ingrediencemi.

„Dneska tam bylo něco jako makarony se čtyřma druhama sýra,“ zašeptá mi do ucha a já se zachvěju. „Brie a čedar a gouda a tak.“ Hledím na něj, v puse se mi sbíhají sliny a Zack se pobaveně ušklíbne. „Jo, přesně jak jsem si myslel. No tak pojď, ty tintítko.“

„Nejsem tintítko.“ Snažím se vykroutit z jeho sevření.

Jen se zasměje, políbí mě na temeno hlavy, odemkne vstupní dveře a vtáhne mě dovnitř.

Kluci bydlí ve větší a mužnější verzi mého bytu. Místo jedné ložnice jsou tu tři, ale mají stejný obývák propojený s jídelnou a kuchyní. Zatímco já si svůj obytný prostor vytapetovala narůžovo a zaplnila ho vzorky svého zboží, obývák kluků je tmavý a úhledně uklizený. Kolem skleněného konferenčního stolku stojí černé pohovky nasměrované k širokoúhlé televizi. Na poličce nad ní se hrdě vyjímají všechny jejich ceny: červená plaketa za nejlepší anglický podcast, trofej ve tvaru mikrofonu za cenu publika od rádia Elias a můj osobní favorit – cena za nejlepší podcast pro dospělé. Ta je vyrobená ze zářivě růžového skla, do nějž jsou vyryté malinké pusinky.

Dnes v bytě panuje trochu větší nepořádek než obvykle. Na konferenčním stolku se povalují plakáty Tří single týpků a hromada fixů. Luke, jeden ze Zackových spolubydlících, sedí na gauči a na každý plakát metodicky čmárá svůj autogram.

Zack mi hravě rozcuchá vlasy a protáhne se kolem mě do kuchyně. Já si sundám koženou bundu, opřu se o zeď a opile Luka hltám očima. Možná ze mě mluví všechen ten alkohol, ale dneska mu to obzvlášť sluší.

Lukovi letos bude čtyřicet a je to typický fešák v nejlepších letech. Vlasy mu prokvétají šedinami a je pohledný, jako sexy profesor. Jako obvykle má na sobě chino kalhoty, brýle s tlustými obroučkami a pohodlný námořnicky modrý svetr. Nejraději bych ho olízla. „Sluší ti to,“ nadhodím.

Luke ke mně vzhlédne a šedé oči se mu při úsměvu mírně zúží. „Ahoj Laylo. Nevěděl jsem, že se dnes stavíš.“ Zavře fixku a prohlédne si svůj outfit. „A děkuji. Tyhle kalhoty mě donutil koupit Zack.“

„Má v nich skvělej zadek!“ zavolá Zack z kuchyně.

„Opravdu, pane Martinsi?“ Pověsím si bundu na věšák. „Zajímavé.“

Lukova tvář lehce potemní. „Prosil jsem tě, ať mi tak neříkáš.“

„Promiňte, pane učiteli. Síla zvyku.“

„Sakra, vždyť jsem tě ani neučil tak dlouho, aby sis na to stihla zvyknout,“ zabručí a já se proti své vůli rozesměju.

Luke je můj bývalý angličtinář. Když mi bylo šestnáct, měla jsem s ním třikrát týdně hodinu, kde jsme rozebírali Shakespeara a četli O myších a lidech. Stejně jako všechny ostatní holky ve škole jsem do něj byla strašlivě zamilovaná. Před třemi lety jsem se nastěhovala do tohohle činžáku a málem jsem dostala infarkt, když jsem ho uviděla probírat se poštou ve vestibulu. Nejdřív mě nepoznal – když jsem mu řekla, že přímo naproti němu bude bydlet jeho bývalá studentka, upřímně se zděsil.

I proto mě tolik baví si ho dobírat. Přejdu obývák, sesunu se vedle něj na pohovku a hodím kabelku na zem. „Jak si užíváte večer, pane učiteli?“

Střelí po mně podrážděným pohledem a já se zazubím a natáhnu si nohy na stolek. Krátce se podívá na mé síťované punčochy a pak si odkašle. „Skvěle,“ opáčí zdvořile. „Stříhal jsem bonusovou epizodu našeho podcastu a pak jsem podepisoval plakáty, ale vypsaly se mi všechny fixy.“ Zvedne ze stolku malou kartičku krémové barvy. „Moje bývalá žena mi poslala další pozvánku na svatbu,“ dodá úsečně. „Tohle je už pátá. Už si zřejmě všimla, že se vyhýbám jejím telefonátům.“

Sáhnu po pozvánce a zamžourám na slova vyražená ozdobným písmem.

Amy Jonesová a Rob Tran vás srdečně zvou

na svůj velký den!

5. dubna v Laurel Grove

Zašklebím se. Lukovu bývalku si pamatuju ze střední školy. Dělala tam ředitelku v době, kdy mě Luke učil. A byla to zákeřná mrcha.

„Bože. Proč tě tam vůbec chce?“ pustím pozvánku Lukovi do klína a opřu si hlavu o měkký gauč. Všechno kolem mě se točí. „Měl bys to spálit.“

„Raději to vyhodím do kontejneru na papír.“ Luke svraští obočí. „Jsi v pořádku? Co ti Zack provedl?“

„Hm?“ Nechám víčka klesnout níž. „Nic.“

„Jsi celá červená.“ Natáhne ke mně ruku, přejede mi po tváři a já automaticky vtisknu obličej do jeho dlaně. Krásně voní. Jako čaj Earl Grey a staré knihy. Chci se na něm uvelebit jako na pohodlném křesle.

Luke prudce odtáhne ruku, jako by se spálil. „A… motáš se. Pila jsi?“

Protáhnu se a zívnu. „Jo.“

Zamračí se ještě víc. „Jen tak pro zábavu? Nebo se něco stalo?“

Než stihnu odpovědět, na chodbě se otevřou dveře. „Slyšel jsem správně?“ ozve se hluboký hlas. „Layla Thompsonová je opilá?“

Vzhlédnu. Poslední obyvatel bytu 6B, Joshua Tran, stojí ve dveřích svého pokoje a pozoruje mě přimhouřenýma očima. Pohled mu oplácím, i když mě z toho, jak zakláním hlavu, bolí za krkem.

Ten chlap je vysoký. Může mít skoro dva metry, takže je ještě vyšší než Zack, má husté černé vlasy, ostře řezané rysy a chladné, odtažité oči. Je z celé trojice ten nejtišší – na rozdíl od Zacka nevtrhne do místnosti a nevytrubuje hlasitě svou přítomnost, vplíží se dovnitř jako černý panter a všechny kolem pozoruje odsuzujícím pohledem.

A přesně to teď dělá. Soudí mě.

Opře se o dveře. „Dnes večer jsi měla to rande, viď?“ zeptá se. „Neměla by sis to teď rozdávat s nějakým bohatým manažerem investičního fondu? Kolikátý je to teď? Rande číslo sto dvacet?“

„Ty to počítáš?“ promnu si oči. Ruce mi zčernají od make- -upu. Do háje. „Teda, Joshi. Člověk by z toho mohl získat dojem, že se mnou chceš chodit ty…“

„Raději bych si umyl obličej kyselinou,“ řekne nevzrušeně a upřeně se na mě zadívá. Joshua má ty nejtmavší oči, jaké jsem kdy viděla. Jsou prakticky černé a až děsivě intenzivní. Právě teď mě skenují jako lasery a krouží po mých krátkých šatech a vysokých podpatcích.

Zvednu pozvánku na svatbu a hodím ji po něm. „Řekni bráchovi, že je divné, aby si bral Lukovu bývalku.“

„Snažil jsem se. Bohužel je do ní zamilovaný. A ty jsi celá červená, když chlastáš.“

„Jdi někam.“ Znovu zavřu oči. „Nech mě být. Jsem tu jen kvůli sýru.“

Zapadnu hlouběji do měkkého gauče a chvilku nastane ticho. Pak ale na kotnících ucítím dotek ruky a s vykulenýma očima nadskočím. Zavřela jsem oči jen na zlomek vteřiny, ale Josh za tu dobu stihl přejít obývák, kleknout si přede mě a položit si mé nohy do klína.

„Sundej si je,“ zabručí. „Musí tě bolet nohy.“ Přejede prsty po přezce mé kozačky. „Nikdy jsem tě neviděl vypít víc než jeden drink.“

„Nesnáším, když jsem opilá,“ zamumlám a zavrtím na něj nohama. „Nechce se mi hýbat. Sundej mi je ty.“

Josh najde zip, rozepne ho a vyprostí mi nohu. Přejede mi prstem po nártu a já se na pohovce prakticky rozplynu. Spokojeně se ušklíbne. Stáhne mi druhou botu a obě úhledně srovná vedle gauče. „Když to nesnášíš,“ řekne pomalu, „tak proč jsi opilá?“

Zamrkám a zamyslím se. „Já nevím. Asi jsem… smutná?“

Oba muži jako by dostali elektrický šok. V jednu chvíli jsou naprosto v klidu a o vteřinu později na mě oba hledí s obavami ve tváři.

Do háje.

4

Zack

„Kristepane,“ zvolá Layla přehnaně nahlas, když se ticho táhne už nepříjemně dlouho. „Řekla jsem, že jsem smutná. Ne že umírám na smrtelnou nemoc.“

„Ty jsi smutná?“ opakuje Josh, jako by to bylo něco naprosto neuvěřitelnýho. Luke nic neříká, jenom se na ni zkoumavě dívá. Obrátím oči v sloup a zamíchám na pánvi těstoviny. Oba jsou děsný drama queens.

„Jo, dokážu prožívat spoustu emocí,“ prohlásí Layla otráveně.

„To jistě ano,“ zašeptá Luke. „Ale za ty tři roky, co tě známe, jsi nikdy, ani jednou jedinkrát, nepřiznala, že jsi smutná.“

„Nech ji bejt, má za sebou hroznej večer,“ řeknu a vypnu plotýnku. „Chtěla si to rozdat s nějakým chlápkem a ten radši vylezl oknem na hajzlech, aby před ní utekl.“ Naberu obrovskou porci uvařených makaronů. „A aby toho nebylo málo, pak ještě musela sníst talíř nějakejch vegetariánskejch sraček. Kdokoliv jinej by se pravděpodobně rozbrečel. Ještěže je tak statečná.“

„Nechtěla jsem si to s ním jenom rozdat,“ namítne Layla a pohrává si s lemem svých kratičkých stříbrných šatů. „Nemám problém sehnat muže, který by se se mnou vyspal.“

„Ne,“ zabručím a vytáhnu z šuplíku s příbory vidličku. „Když seš oblečená takhle, tak stoprocentně ne.“ Nenápadně se na ni podívám a přejedu očima po jejích vypracovaných stehnech. Nechápu, co měl ten chlap, se kterým vyrazila na rande, za problém. Layla je kočka. Vysoká, dlouhý nohy, ostrý lícní kosti, bledě zelený oči a blond vlasy po ramena. Vypadá fakt sexy.

„Zacku,“ okřikne mě Luke. „Takhle nemluv.“

„No co? Má krátký šaty a vysoký podpatky. Mohla by teď nakráčet do jakýhokoliv klubu ve městě a chlapi by se na ni slítli jako mouchy.“

Layla kupodivu přikývne. „Jo. Ale to já nechci.“

Josh se posadí do křesla. „Pokud ses s tím klukem nechtěla vyspat, tak co jsi chtěla?“

Layla zaváhá. „Jen jsem chtěla… abych se mu líbila,“ prohlásí nakonec. „Chci chlapa, se kterým bychom si zašli na večeři a kterýmu bych se líbila aspoň dost na to, aby mě chtěl vidět znovu. Chci skutečný vztah.“

Zvednu obočí. V jejím hlase zní náznak zranitelnosti, kterýho jsem si u ní nikdy předtím nevšiml. Layla je totiž obvykle učebnicovej příklad samostatný sebevědomý holky, která si nenechá nic líbit. Usoudím, že situace je natolik vážná, že si to žádá extra porci sýra, a tak z lednice vytáhnu velkou cihlu parmazánu a nastrouhám na vršek těstovin něco navíc, abych jí zlepšil náladu.

„Odmítnutí bolí,“ poznamená Luke potichu. „To není nic, za co by ses měla stydět.“

Layla zavrtí hlavou. „Odmítnutí mi nevadí. Jen mě štve, že jsem tak pozadu.“

„Pozadu s čím?“ zajímá se Josh. „S randěním? Všichni tři jsme starší než ty a nikdo z nás s nikým nechodí.“

„Jo, ale vy chcete být single,“ namítne Layla. „Já ne. Mám to všechno naplánované.“

„Co máš naplánovaný?“ chci vědět. Zamířím k pohovce a podám jí misku. „To je zase nějakej tvůj další divnej seznam? Protože lásku se ti podle mě naplánovat nepodaří, zlato.“ Posadím se vedle ní.

Layla si potrpí na plány. Plánuje si každou vteřinu svýho života, od brzkýho probuzení až po přesnej čas, kdy má jít na kutě. Chápu, že je zaneprázdněná řízením svýho byznysu, ale nikdo nemusí bejt až takhle organizovanej. Čas od času se u ní zastavím a ona řekne nějakou blbost typu: „Počkej, ještě musím čtyři minuty umývat nádobí, než se ti budu moct věnovat.“ Je prostě střelená.

„Mně se podaří naplánovat všechno,“ ohradí se Layla a nabere si pořádnou porci rozteklýho sýra. „A ano, mám seznam. Je to můj desetiletý plán. Udělala jsem si ho, když jsem odmaturovala, abych si rozvrhla další fázi svého života. A už teď mám zpoždění oproti původnímu plánu. Původně jsem si chtěla najít manžela v pětadvaceti.“ Zamračeně si strčí těstoviny do pusy.

Josh se rukou pokusí zakrýt výbuch smíchu.

Layla se k němu otočí. „Co?“

„Nic. Nic.“ Josh se marně snaží udržet vážnou tvář. „Hm, proč zrovna v pětadvaceti?“

Layla pokrčí rameny. „Zdálo se mi to jako ideální věk. Dávalo by mi to dost času na to, abych už měla vyřešenou kariéru, ale zároveň bych ještě byla plodná a k dispozici by byla ještě spousta vhodných mužů.“ Josh se znovu rozkašle, tentokrát ještě silněji. Layla zašátrá v kabelce. „Počkej, já ti to najdu.“

Luke povytáhne obočí, když mu podá zmačkanej kus papíru. „Ten tvůj plán je skutečný seznam? Doopravdy sis to sepsala?“

Layla ho sjede pohledem. „No samozřejmě. Jak jinak bych si pamatovala, co mám všechno udělat?“

„No samozřejmě,“ Luke si odkašle a začne si seznam pročítat. Nakouknu mu přes rameno, abych si to mohl líp prohlídnout. Papír je ošuntělej a na několika místech flekatej, jako by ho Layla už nějakou dobu nosila v kabelce. Nahoře se skví nadpis Desetiletý plán vyvedenej ozdobným krasopisem pubertální holky. Pod ním následuje seznam jednotlivých bodů s položkama jako „dokončit studium ekonomie (21 let)“, „založit si internetový butik s oblečením (23 let)“ nebo „uskutečnit první prodej do zahraničí (24 let)“.

Pouze jedno políčko zůstává nezaškrtnuté.

Vdát se (30 let).

„A co je za problém?“ zeptá se Luke. „Chtěla ses vdát do třiceti. To máš ještě pár let čas, ne? Nemáš zpoždění.“

Layla se zamračí na makarony před sebou. „Ano, ale já jsem měla začít randit v pětadvaceti. Nikdo nikdy nenajde toho pravého hned na první pokus. No, někteří ano, ale statisticky je to velmi nepravděpodobné. Takže jsem si spočítala, že budu muset vzít v potaz i několik let randění, než najdu toho pravého.“ Povrtá se v těstovinách. „Ale já to pořád odkládala. Pořád jsem si říkala, že je důležitější, abych pracovala na svém podniku. A teď mi za pár měsíců bude devětadvacet a nikdy jsem ještě neměla pořádného kluka. A tímhle tempem ani nikdy mít nebudu, protože vůbec nevím, jak na to!“ Znovu se opře a hlasitě a dramaticky si povzdechne.

Ušklíbnu se. Ještě nikdy jsem ji neviděl takhle opilou. Obvykle je šíleně upjatá. „Já tu holku miluju,“ směju se. „No není roztomilá? Bože.“

Layla se zamračí. „To není vtipné. Lidé očekávají, že po třicítce už budeš mít zkušenosti. Nebudou mě chtít učit.“ Nacpe si do pusy další sousto. „Nevím, co to se mnou je,“ zamumlá. „Tolik jsem se snažila někoho najít, ale nic nefunguje.“

Josh se na židli napřímí a ústa se mu stáhnou do naštvané linky. „Ne,“ řekne zachmuřeně.

„Co ne?“ podiví se Layla.

„Nic s tebou není. Takhle nemluv.“

Layla nabodne další těstoviny. „Jo? Kolik znáš lidí, kteří v osmadvaceti neměli ani jeden vztah?“

„Není to tak neobvyklé,“ vloží se do toho Luke. „Sice to není běžné, ale v žádném případě to není nic divného.“

Layla rozhodí rukama. „A kolik z těch lidí chodí na dvě rande týdně, aniž by se někdy dostali k druhému? Neříkej mi, že je to obvyklé.“

Luke nic neříká. Layla zavrtí hlavou a odloží těstoviny stranou. „Chci mít rodinu,“ zamumlá. „Chci manžela. Tolik se snažím, aby mě lidi měli rádi, ale nejde mi to. A teď mi v obchodě klesají tržby a mám tolik práce s tou novou kolekcí a nikdo mě nechce.“ Prohrábne si vlasy a začne si s nimi hrát. „Já jen… asi bych chtěla někoho, ke komu se budu každý den ráda vracet.“

Josh vykulí oči. Chvíli všichni sedíme mlčky. Layla vypadá tak vyčerpaně, až mi z toho puká srdce. „Ale prosím tě,“ zamumlám, přitáhnu si ji k sobě a pevně ji obejmu. Nejdřív ztuhne, ale pak se uvolní. „Všechno bude dobrý,“ zamumlám a pohladím ji po zádech. „Podívej, kočko, jestli tě to tak trápí, pomůžeme ti.“

Přestane se mi v náruči vrtět. „Jak?“ Její hlas zní divně.

„No, možná chlapy nehledáš na správnejch místech. Třeba bysme ti mohli někoho dohodit nebo tak něco.“ Pokusím se ji konejšivě pohladit po vlasech, ale vytrhne se mi a tvář se jí najednou rozzáří.

„To byste vlastně mohli!“ horlivě přikývne. „Vážně byste mi mohli pomoct!“ Ukáže mi přes rameno nad televizi, kde na poličce stojí vyskládaný ceny. „Vždyť máte podcast o vztazích. Víte, jak na to. Můžete mě naučit, jak správně randit!“

Luke se zatváří zmateně. „Chceš nějaké knihy nebo tak něco? Určitě ti najdeme nějakou dobrou literaturu…“

Layla zavrtí hlavou. „Knihy ne. Všechny jsem už přečetla. Hele.“ Zvedne z podlahy kabelku a obrátí ji dnem vzhůru. Vypadne z ní trojice knih opatřených nálepkou z knihovny. Přejedu pohledem jejich názvy. Taktický návod k lovu na muže. Randění pro začátečníky. Jak zaujmout chlapa – tipy pro zoufalky. Bože.

Josh si je prohlídne a ušklíbne se. „Proč mě nepřekvapuje, že ses snažila studovat randění?“ zamumlá. „Laylo, tohle je naprostá kravina. Žádná z těchhle knížek ti nepomůže. Je to jen snůška sexistických keců.“

„Já vím,“ brání se Layla. „Proto chci lekce od vás. Praktické lekce. Mohli byste mě třeba, co já vím… vzít do baru nebo tak něco. Ať můžu potrénovat!“

Josh ztuhne. „Co prosím?“

Layla přikývne a oči se jí celý rozsvítí. „Na rande jsem vždycky celá nesvá a trapná a nenapadá mě nic, co bych mohla říct. Ale s vámi se cítím dobře.“ Otočí se na mě. „Zacku. Ty jsi dobrý ve flirtování. A umíš lidi okouzlit, aby si tě oblíbili. Mohl bys mě to naučit, ne?“ Zaváhám a Layla mi položí ruku na hruď. „Prosím! Zaplatím ti.“

Zvednu obočí. „Nejsem žádná děvka, slečínko.“ Ježiš, já vím, že poprcávám s hromadou holek, ale to myslí vážně?

„Aspoň protentokrát? Opravdu potřebuju vaši pomoc.“ Když pořád mlčím, otočí se na Joshe. „Joshi? Vážně, mám peníze. Vsadím se, že bys byl skvělý učitel…“

„Nebudeme tě za peníze zvát na falešná rande,“ odsekne Josh. „Přehnala jsi to s alkoholem. Nevíš, co říkáš. Dojez si ty těstoviny a jdi spát.“ Zvedne se a odejde do kuchyně, takže mu nevidíme do obličeje.

Několik vteřin nikdo nic neříká. Layla opatrně položí misku na stolek a vrávoravě zamíří za ním.

„Joshi,“ osloví ho tiše. Když nereaguje, natáhne se k němu a neohrabaně ho pohladí po tváři. „Podívej se na mě,“ vybídne ho. Josh otočí hlavu a jejich pohledy se střetnou. „Dotkla jsem se tě nějak?“

„Ne,“ odtuší.

„Ne?“ Její ruka stále spočívá na jeho tváři. Prsty mu přejíždí po strništi. „Tohle se mi líbí. Obvykle býváš oholený.“

Ošiju se. Josh na vteřinu zavře oči, pak ji chytne za zápěstí a jemně ji od sebe odtáhne. „Nedělej blbosti, Laylo.“ Jeho hlas je hlubší než obvykle. „Jsi opilá. Jdi spát.“

Zničehonic jako by se vrátila zpátky do reality. Layla sebou trhne, zapotácí se a zděšeně se rozhlídne po místnosti. „Máš pravdu,“ řekne pomalu. „Ach bože. Omlouvám se.“

„Však se nic nestalo,“ řeknu jí a poplácám pohovku vedle sebe. „Co bysme to byli za kámoše, kdybychom v opilosti nedělali jeden druhýmu nevhodný návrhy, že jo? Pojď si to dojíst, krásko.“

Layla začne mrkat. „Ne, já… Chtěli jste si užít hezký večer. A já jsem sem vtrhla, snědla jsem vám jídlo, nabízela vám peníze, abyste mě vytáhli na rande, a pak…“ otočí se na Joshe, „… jsem se ti třela o obličej jako totální úchylák. Omlouvám se.“ Tváře jí hoří rozpaky. „Myslím, že bude lepší, když půjdu,“ zamumlá a skloní se pro kabelku. „Díky za večeři.“

Josh se zamračí. „Hele… Ne. Co se děje?“

„Aspoň to dojez,“ přidá se Luke.

„Dejte si to vy. Já jsem plná.“ Popadne bundu a vytáhne z kapsy klíče. Dech se jí zadrhne, ale snaží se to překrýt zakašláním. Když se otočí ke dveřím, vidím, jak se jí po tváři tiše koulí slzy.

Srdce se mi zastaví. Nikdy jsem neviděl Laylu plakat. Nikdy mě ani nenapadlo, že je toho schopná. Postavím se. „Laylo…“

„Lay, vrať se,“ zvolá Josh a promne si oči. „Kurva. Nechtěl jsem tě rozrušit.“

Layla zavrtí hlavou. „Nejsem rozrušená,“ zamumlá. „Já… jen… promiňte.“

Beze slova vyjde na chodbu a nechá dveře, aby se za ní samy zaklaply. Josh tiše zanadává a vykročí za ní, ale Luke ho zastaví.

„Nech ji být,“ prohlásí. „Už tak se cítí dost trapně. Nech ji, ať se z toho vyspí.“

„Rozbrečel jsem ji,“ konstatuje Josh a vypadá utrápeně.

Povzdechnu si, sesunu se na gauč a pustím se do zbytku jejích těstovin. „Ráno se bude nenávidět,“ zamumlám a naberu si další sousto. „Bude jí pěkně nanic.“

5

Layla

První, co mě napadne, když druhý den ráno otevřu oči, je: Do prdele, proč je takové světlo?

Obvykle se neprobouzím za světla. Za normálních okolností vstávám a vyrážím na svůj ranní běh ještě před východem slunce.

Zasténám a převalím se na druhý bok. Cítím se příšerně. Oči mě pálí, jako bych v nich měla písek nebo štěrk. Hlava mi třeští. V puse mám vyprahlo, jako by mi všechny sliny vysála taková ta odsávačka, která se používá u zubaře. Nejraději bych spala dál, ale soudě dle světla, které sem proniká z pootevřených žaluzií, je čas vstávat. Nahmatám na nočním stolku telefon, vytrhnu ho z nabíječky a zamžourám na čas.

Zamrkám. Protřu si oči. A pak zamrkám ještě víc.

Je tři čtvrtě na dvanáct.

„Do prdele,“ zamumlám a vykutálím se z postele. Noha se mi zamotá do nabíječky, zakopnu a na poslední chvíli se chytnu komody. Připadám si jako v mlze a jako bych úplně neměla kontrolu nad svými končetinami, ale nevšímám si toho. Doklopýtám k psacímu stolu a zběsile v diáři nalistuju stránku s plány na dnešek. Očima přejíždím po úhledně barevně označených schůzkách, a když řádek po řádku sjíždím dolů, srdce mi chce vyskočit z hrudi. Nakonec si s úlevou oddechnu.

Naštěstí mám dopoledne volno. Zbytek dne mám ale nabitý. V jednu si mám volat s dodavatelem, ve dvě mám dvouhodinovou schůzku s výrobci, abych zkontrolovala, že s mou připravovanou letní kolekcí jde všechno podle plánu. Poté mě čekají tři hodiny papírování, rychlá pauza na večeři a pak v sedm telefonát s influencerkou, abychom probraly ceny za sponzorovaný příspěvek.

Ale zatím jsem nic neprošvihla.

Znovu zkontroluju čas na displeji a zamračím se. Mám asi milion upozornění. Zpocenými prsty zprávy projíždím. Všechny jsou od kluků.

ZACK: cau, Lay, ses vzhuru?

ZACK: to nas ted budes ignorovat?

ZACK: *naštvané emoji*

ZACK: chapu, ze ted kvuli vcerejsku asi panikaris, ale nedelej z toho vedu, krasko. nemas se za co stydet.

JOSH: Když jsem u tebe byl naposledy, nechal jsem ti v koupelně nějaké léky proti bolesti. Stav se, pokud chceš džus nebo tak něco.

LUKE: Doufám, že se dnes cítíš lépe. Pij hodně vody a pokus se to dnes moc nehrotit. Kdyby sis potřebovala promluvit, naše dveře jsou ti vždycky otevřené.

Zděšeně zírám na zprávy. O čem to mluví? Proč bych si s nimi měla chtít promluvit?

A pak mě vzpomínky na včerejší noc smetou jako rozjetý náklaďák. Najednou si všechno vybavuju. To hrozné rande s Mikem. Jak mě Zack našel v restauraci, utěšoval mě a lil do mě mojita. Vybavuju si taky, jak jsem se potácela do jejich bytu, jedla obrovský talíř těstovin se sýrem a brečela si do nich.

Ach bože. Pověděla jsem jim o všech těch katastrofálních schůzkách. Ukázala jsem jim ten svůj pitomý desetiletý plán.

Mám dojem, že jsem jim nabízela peníze, aby mě pozvali na rande.

„Kurva,“ zasténám, odhodím telefon zpátky na postel a odpotácím se do malé koupelny. V zrcadle nad umyvadlem zhodnotím škody.

Vypadám katastrofálně. Platinové vlasy trčí do všech stran a v roztřepených pramenech mi padají až k bradě. Pořád na sobě mám stříbrné šaty a síťované punčocháče, které jsem měla na tom včerejším rande. Světle zelené oči mi napuchly a kvůli rozmazané řasence připomínám pandu, a aby toho nebylo málo, na tváři mám fleky od rtěnky.

Zanadávám si a pustím kohoutek. Naplním si dlaně studenou vodou a dvakrát si ji chrstnu na obličej. Systematicky si z pleti drhnu zaschlé slzy a make-up. Cítím se trapně jako ještě nikdy. Co to se mnou sakra je? Proč jsem toho včera tolik vypila? Proč jsem prostě nešla domů, nepustila si televizi a nešla spát? Ale ne, já se musela utápět v sebelítosti jako totální ubožačka.

A teď mám ještě k tomu zpoždění. Obvykle už mám touhle dobou odcvičeno, přečtené e-maily, vyřízené telefonáty, naplánovaný den, připravenou a snědenou snídani, vyřízené nějaké pochůzky…

Útroby mi svírá úzkost a v krku se mi navaluje. Chytnu se okraje porcelánového umyvadla a přinutím se několikrát zhluboka nadechnout.

Všechno je v pořádku. Jsem v pohodě. Žádné jednání jsem nezmeškala a na žádné nepřijdu pozdě. Den se zatím nevyvíjí podle plánu, ale to nevadí.

Fakt to nevadí.

Tohle je důvod, proč nerada piju. Příliš mi to narušuje každodenní rutinu. A bez rutiny se můj život mění v totální chaos.

Dám se dohromady, vyčistím si zuby a pak se odpotácím zpátky do ložnice, kde toužebně hledím na zmuchlané peřiny. Nejradši bych si do nich zalezla zpátky, objednala si snídani a zbytek dne strávila sledováním starých dílů Project Runway a kurýrováním kocoviny.

Nebo bych mohla zavolat domácímu, zrušit nájemní smlouvu a najít si nové bydlení co nejdál od svých sousedů.

Ale nic z toho neudělám. Místo toho ze sebe stáhnu včerejší oblečení, převléknu se do cvičebního úboru, popadnu ze stolku gumičku a stáhnu si vlasy do culíku. Potřebuju dnešní den zase dostat do zajetých kolejí.

O dvacet minut později běžím Hyde Parkem. Je krásný den. Slunce hřeje a září, ale velké listnaté stromy rozprostírající se nade mnou vrhají na běžecké stezky pokryté štěrkem chladné mihotavé stíny.

Moc to nedávám.

Obvykle bez problémů uběhnu osm kilometrů, jenže moje tělo dnes kvůli dehydrataci a únavě stávkuje a já trpím. Nesnáším cvičit, když jsem unavená, ale narušování své rutiny nesnáším ještě víc, a tak se přinutím běžet dál a vytáhnu z kapsy běžeckých kraťasů telefon. Abych zvládla dalších pět kiláků, budu potřebovat nějaké pořádné rozptýlení. Za stálého tempa si najdu nejnovější epizodu Tří single týpků a stisknu play.

Rozezní se dobře známá znělka a pak mi do sluchátek zabručí Joshův hluboký hlas.

„Ahoj všichni a vítejte u čtyři sta čtyřicáté druhé epizody Tří single týpků, podcastu, ve kterém vám tři nezadaní muži radí s randěním. Já jsem Joshua, nedávno mi bylo třicet a už několik let jsem neměl dlouhodobý vztah.“

Přidá se Luke: „Já se jmenuju Luke, jsem bývalý středoškolský učitel a přináším pohled někoho, kdo si prošel rozvodem.“

„A já jsem Zack, žijící ragbyová legenda, neodolatelnej hezoun a nejlepší klátič v Evropě,“ dokončí úvod Zack lenivým tónem.

„To o tobě nikdo nikdy neřekl,“ prohlásí Josh suše.

„To teda jo! Dostal jsem už pár skvělejch recenzí…“

Josh si povzdechne. „Jsme tři single týpci a rozhodně nejsme kvalifikovaní k tomu, abychom vám radili se vztahy. Vezměte prosím na vědomí, že tento podcast slouží pouze pro zábavu. Neberte naše rady vážně.“

„Ale pokud se jimi řídit budete,“ skočí mu do řeči Zack, „pošlete nám pak pozvánku na svatbu!“

Navzdory mizerné náladě se mi po tváři rozlije úsměv.

Miluju Tři single týpky. Ten koncept zní hloupě. Proč by měli tři muži, kteří ani nejsou zadaní, rozdávat rady ohledně randění? Ale nějakým způsobem to funguje. Každý z kluků se zaměřuje na něco jiného: Luke před rozvodem se svou ženou navštěvoval manželskou poradnu, takže toho hodně ví o psychologii, Josh je tak upřímný, až je skoro hrubý, ale na druhou stranu nemá problém posluchačům na rovinu říct, že mají dát svým partnerům kopačky, a Zack odpovídá na všechny otázky týkající se sexu. Navíc je mezi nimi neuvěřitelná energie. Na začátku každé epizody vždycky pár minut vtipkují a klábosí o novinkách ve svém životě, ale moje nejoblíbenější část jsou odpovědi na e-maily posluchačů.

„Dobrá,“ ozve se Joshův hluboký hlas, když se dostanu do posledního úseku své běžecké trasy. „Tady je e-mail, který je podle mě určený pro Zacka. Přišel s předmětem ‚Mokro v Midlands‘.“

„To zní dobře,“ uchechtne se Zack. „Sem s tím!“

Josh si odkašle. „Kdykoliv poslední dobou máme s přítelkyní sex, tak squirtuje,“ předčítá nahlas. „Podle mě to je super, ale ona se pokaždé strašně stydí a to opravdu nepříznivě ovlivňuje náš milostný život. Jak ji mám přesvědčit, že to je normální… a že se mi to vlastně fakt líbí?“

„Vypij to do poslední kapky,“ vypálí okamžitě Zack. „Musíš jí tam strčit jazyk a polykat, kámo. Nemůžeš jí jenom říct, že si myslíš, že to je sexy. Musíš jí to ukázat. Takže šup mezi její nohy a lízej, jako kdybys byl na turnaji v lízání lízátek. Věř mi, bráško, pochopí, že ti to připadá sexy, když ji budeš jazykem obšťastňovat, jako by byla kopeček zmrzliny.“

Vyprsknu smíchy přímo uprostřed parku. Kolemjdoucí žena s kočárkem se na mě nervózně podívá a vyhne se mi obloukem. Snažím se potlačit smích a doběhnu k nejbližší lavičce, abych se uklidnila. Během celého běhu mi vytrvale cinkala upozornění, a tak vytáhnu telefon a prolétnu zprávy, zatímco si protahuju stehna.

Všechny jsou od Zacka.

ZACK: ses vzhuru, lay?

ZACK: jsme tedka ve studiu, ale za chvilku pujdem na obed. pojd s nama, jestli chces probrat vcerejsi noc

Už už se chystám zprávy poslat pryč, ale vtom se objeví další.

ZACK: mame o tebe strach, neradi te vidime plakat :(

Zmítá mnou pocit viny. Samozřejmě že se o mě bojí. Rozbrečela jsem se před nimi jako malá holka. Nikdy předtím mě takhle neviděli. Obvykle se snažím mít vše pod kontrolou.

Musím se jim omluvit.

Povzdechnu si a začnu psát odpověď.

6

Zack

„Už skoro rok chodím se třemi úžasnými kluky,“ čte Josh do mikrofonu a přejíždí očima e-mail na svým telefonu. Zívnu a pokouším se neusnout. „A jde to skvěle. Jediný problém je, že kvůli našim nabitým diářům je téměř nemožné, abychom všichni trávili čas pohromadě. Máme holčičku a já opravdu chci, aby si užila čas se všemi svými tatínky. Poradíte nám, jak skloubit svoje rozvrhy? To byl dotaz od Beth Ellisové z Londýna.“

„Kámo, to mi něco připomíná,“ nakloním se k mikrofonu. „Už je to pár let, co jsme měli společnou holku, ale když jsme všichni tři chodili s Monikou, měli jsme sdílenej online kalendář, abysme viděli, kdy má kdo volno.“

Luke přikývne. „A snažili jsme se být co nejpružnější, vyměňovat si směny v práci a tak. Upřímně řečeno, nejlepší, co můžete udělat, je…“

V bundě mi zapípá mobil.

Luke si hlasitě povzdechne a Josh zavře oči. Zanadávám a snažím se rozepnout zip u kapsy.

V nahrávacím studiu jsme už od devíti od rána a zatím nemáme skoro žádnej použitelnej materiál. Tři single týpci vycházejí osmkrát měsíčně, jednou týdně pro všechny a jednou týdně máme bonusovou epizodu navíc pro ty, kdo si nás předplatili. Obvykle se snažíme natáčení zvládnout o víkendu a zbytek týdne využít ke střihu a další práci. Dnes ale nic nejde podle plánu.

Nejdřív jsme po celým studiu hledali kryty od mikráků. Pak jsme natočili celou hoďku podcastu a teprve pak jsme zjistili, že Luke měl celou dobu vypnutej mikrofon. A aby toho nebylo málo, navíc jsme nějakým záhadným způsobem ztratili otázky posluchačů, kterejma se Josh probíral celej tejden. A teď už ani nezvládneme vykoktat jedinou větu bez přeřeknutí nebo plácání naprostejch krávovin.

Nikdo z nás se nedokáže soustředit a všichni víme proč. Je to kvůli Layle.

Vytáhnu telefon z kapsy a mrknu na displej. Objeví se Laylin obličej.

No konečně.

„Nevypisuj si během nahrávání,“ zamračí se na mě Josh.

Zavrtím hlavou a otevřu zprávu. „Počkej. To je ona.“ Přečtu její zprávu nahlas. „Můžeš prosím vyřídit klukům, že se omlouvám? Je mi to strašně trapné.“

Luke vypadá zmateně. „Co je jí trapné? Jsme její přátelé. Tebe jsem viděl opilého dělat mnohem horší věci než mluvit o svých pocitech.“

„Ehm, možná proto, že Layla nesnáší emoce?“ Připomenu mu. „Brečení před lidma je pro ni nejspíš doslova představa pekla.“ Přejedu prstem po obrazovce, abych na zprávu odpověděl. „Řeknu jí, že jsme se všichni naráz praštili do hlavy a teď trpíme velice specifickou formou ztráty paměti, jo?“

Luke stiskne rty, až připomínají jenom tenkou čárku. Zachmuřeně se podívá na své poznámky.

Myslím, že to, co se stalo včera večer, překvapilo nás všechny. Vůbec se to Layle nepodobalo. Nikdy jsem ji neviděl brečet. Obvykle má věci pod kontrolou. Vlastně si myslím, že to je důvod, proč si nemůže najít chlapa – podle mě je trochu děsí.

Dokonce i já jsem si při našem prvním setkání myslel, že mě nenávidí. Bylo to v den, kdy se stěhovala do baráku. Doneslo se ke mně, že se do protějšího bytu stěhuje nějaká sexy holka, takže jsem se samozřejmě šel podívat, jestli nepotřebuje pomoc. S upjatým úsměvem mě odmítla, zmizela ve svým bytě a další měsíc se mi vyhejbala.

Myslel jsem, že je chladná. Odměřená. Trochu namyšlená. Ale čím víc jsem ji poznával, tím víc mi docházelo, že ve skutečnosti není ani jedno z toho. Je jen plachá. Některý holky jsou plachý milým způsobem, Layla je plachá tvrďáckým způsobem. Vzhledem k tomu, že vypadá jako sebevědomá supermodelka a vydělává ranec peněz, si spousta lidí její neobratnost vykládá, jako že se neumí chovat, ale ve skutečnosti je to prostě jenom ňouma.

Trvalo jí zatraceně dlouho, než se před náma přestala hlídat, ale když k tomu konečně došlo, stálo to za to. Layla je fakt úžasná. Dělá si, co chce, a je jí jedno, co si o ní myslej ostatní. Do prdele, vždyť na internetu osobně předvádí svý spodní prádlo. Dává na socky svoje polonahý fotky, i když jí u nich zástupy úchyláků nechávají nechutný komentáře. Je jí to naprosto jedno. Chce pouze ukazovat, co všechno vyrábí, a tak to dělá.

Proto bylo tak zvláštní vidět, jak se včera večer zhroutila. Nikdy jsem Laylu takhle neviděl. Nelíbí se mi pomyšlení, že ve svým bytě hned naproti přes chodbu byla smutná a osamělá.

„Měli bychom něco udělat,“ zamumlá Josh.

Přemůžu nutkání obrátit oči v sloup. Josh je do Layly zamilovanej od první chvíle a nechce si to přiznat. Nejde to ale přehlídnout. Když má Layla z něčeho radost, Josh chodí po bytě a prozpěvuje si. Když je Layla vystresovaná, Josh bývá náladovej. Police v kuchyni kvůli ní naplnil všema jejíma oblíbenejma dobrůtkama, a kdykoliv mu Layla napíše, celej se rozzáří. Vidět ji brečet ho nejspíš zničilo.

„Mohli bysme prostě… udělat to, o co nás poprosila,“ navrhnu. „Vždyť pomáhat lidem s jejich vztahama máme doslova v popisu práce.“

„Nebudeme s ní randit,“ vloží se do toho Luke a zní vyčerpaně. „A ona naši pomoc nepotřebuje.“

„Tak proč plakala u nás v obýváku?“ odsekne Josh. „Vždyť jsi ji viděl.“

„Byla opilá.“

„To přece neznamená, že na tom není opravdu špatně.“ Josh skloní zrak zpátky k e-mailům od posluchačů. „Myslím, že bychom jí měli pomoct. Jasně, nebudeme si od ní brát peníze, ale třeba bychom ji i tak mohli… vzít na pár cvičných rande nebo tak něco. Aby se do toho dostala.“

Luke na něj zírá. „Děláš si legraci, že jo?“

„Říkala, že se u nás cítí dobře!“ trvá na svém Josh. „To přece něco znamená.“

Lukovi ztuhne čelist. „No, nevím, jestli je mi příjemné radit bývalé studentce, jak si má zlepšit milostný život.“

„Přes to se musíš přenést, bráško,“ pokrčím rameny. „Už to není tvoje studentka. No tak, jakej má smysl dělat tuhle práci, když nemůžeme pomoct ani lidem, na kterejch nám záleží?“

Než Luke stihne odpovědět, ozve se zaklepání na dveře. „Chlapi?“ volá náš manažer Paul přes dřevo. „Můžu dál?“

Promnu si oči. Nesnáším ho. Od tý doby, co se náš podcast před pár lety proslavil, spadáme pod mediální společnost. BuzzTone. Dělají spoustu podcastů.

Nenávidím je. Můžou nám snížit plat, kdykoliv se jim zachce, vybírají nám mizerný sponzory a teď ve svém vlastním pořadu ani nesmíme používat sprostý slova. A aby toho nebylo málo, Paul je slizkej čurák, kterýmu jde jenom o prachy.

„Teď už je to jedno,“ zavolá na něj Josh unaveně a sundá si sluchátka. „Dneska nám to nejde.“

Dveře se otevřou a Paul vstoupí dovnitř. Tentokrát je náš podsaditej manažeříček oblečenej do trojdílnýho proužkovanýho obleku a vlasy má ulíznutý dozadu jako americkej prodavač aut. Tváří se zachmuřeně.

„Nech mě hádat,“ zabručím. „Čísla jdou dolů. Zase.“

Paul se zatváří kysele. „Něco mnohem horšího. Manželé Miláčkovi měli v noci nějaké poznámky na vaši adresu.“ Plácne na stůl mezi nás tablet. „Tohle musíte vidět.“

Zatnu pěsti. Manželé Miláčkovi je konkurenční podcast s radama o vztazích, kterej začal bejt populární loni. Normálně by mi to nevadilo, konkurence se nebojím. Ale ty jejich rady jsou naprostý hovadiny. Říkají třeba svejm posluchačům, že role manželky je sedět doma a starat se o děti. Že by si chlapi neměli brát otcovskou dovolenou, protože jejich úkol je živit rodinu. Že když dcerám v pubertě dají antikoncepci, tak z nich vychovají šlapky. A nejhorší je, že jim to lidi žerou. Zaostřím na jejich příspěvky na twitteru.

Strávili jsme dnešní večer poslechem NECHUTNÉHO dílu @TriSingleTypci, který pod záštitou pozitivního vztahu k se*u ve skutečnosti jenom propaguje ŽENSKOU PROMISKUITU.

Tito muži nevědí, o čem mluví, a NEMĚLI by dávat jakékoliv rady. Máme VELKÉ obavy o snadno ovlivnitelné mladé dívky, které jejich pořad poslouchají.

Oba tyhle příspěvky mají přes tři tisíce lajků.

Odfrknu si. „Jo, no, my aspoň dáváme lidem skutečný rady a ne ‚hele, jestli tě chlap podvádí, je to tvoje chyba, protože vaříš hnusný jídlo a málo mu kouříš péro‘.“

„Pokud nechcete, aby se lidé řídili jejich radami,“ poznamená Paul klidně, „možná byste měli vymyslet způsob, jak jejich posluchače přetáhnout ke Třem single týpkům.“

„Jak?“ Josh svraští obočí. „Nic jsme nezměnili. Nevím, kvůli čemu ztrácíme posluchače.“

Paul bouchne rukou do stolu. „To je přesně ono. Nic jste nezměnili. Děláte to už pět let a váš obsah ustrnul.“ Ukáže na hromádku vytištěnejch listů s e-maily od posluchačů. „Nikdo nezvládne pořád vymýšlet nové a nové odpovědi na ty stejné otázky. Musíte přijít s něčím neotřelým.“

„Jak?“ zeptá se s klidem Luke. „Máš nějaký návrh?“

Paul pokrčí rameny. „To je vaše práce. Ale jestli poslechovost zase nezačne růst, budeme vám muset zkrouhnout financování.“

„Kurva,“ zamumlá Josh a vloží si hlavu do dlaní.

Ve firmě BuzzTone sníženej budget pro podcast znamená rozsudek smrti. Mně je popravdě celkem jedno, jestli naše show zanikne a budeme muset vymejšlet něco jinýho, ale pro Joshe jsou Tři single týpci jako dítě. S podcastem začal před pěti lety, když studoval mediální komunikaci na univerzitě. Luke se přidal asi po roce, ale já jsem přišel až později.

Je to docela vtipná historka. Josh byl v dětství můj nejlepší kámoš – bydleli jsme ve stejný ulici a chodili do stejný školy. Když jsem začal hrát ragby, na nějakou dobu jsme ztratili kontakt, ale potom, co jsem si přetrhl křížovej vaz a vyhodili mě z týmu, si mě Josh našel. Tou dobou jsem byl na dně: věčně opilej a v depresi. Odtáhl mě z hotelu, nastěhoval si mě k sobě do bytu a doslova mě přinutil, abych začal natáčet s nima.

Ukázalo se to jako fakt chytrej tah, přitáhl jsem k podcastu spoustu novejch posluchačů a od tý doby si Tři single týpci vedli docela dobře.

Až doteď.

„Něco vymyslete,“ přikáže Paul, naposledy nás sjede přísným pohledem, pak si vezme tablet a odkráčí ven.

Když se dveře zaklapnou, ukážu na ně prostředníček. „Pořád si myslím, že bysme se měli osamostatnit,“ řeknu. „Děláme to už dost dlouho na to, abysme to zvládli i bez tohohle korporátu.“

Jako obvykle mě nikdo neposlouchá.

Josh se mračí na hromadu papírů před sebou. „Něco neotřelého,“ opakuje. Skoro slyším, jak se mu v hlavě otáčejí ozubená kolečka. „Něco, co jsme ještě nikdy nedělali. Něco, co přitáhne pozornost diváků a dokáže lidem, že víme, co děláme.“

„Máš nějakej nápad?“ podivím se.

Josh pomalu přikývne. „Myslím, že jo.“ Podívá se na mě. „Zavolej Layle. Ať se za námi po práci zastaví.“

„Cože?“ chce vědět Luke. „Proč?“

„Mám nápad. Ale budeme potřebovat její pomoc.“

7

Layla

„Vy… vy se mnou chcete chodit?“ zeptám se později téhož večera a stáhne se mi žaludek.

„Jenom naoko,“ vysvětlí rychle Josh. „Všechno by to bylo jen předstírané.“ Zack přikývne a zazubí se, jako by to dávalo smysl. Přimhouřím na ně oči.

Když mě Zack požádal, abych se po práci stavila u nich v bytě, tohle jsem nečekala. Popravdě jsem si myslela, že se mi budou snažit dát nějaké kázáníčko kázání. Celé odpoledne jsem si během schůzek v duchu trénovala omluvu. Ovšem pak jsem vešla do jejich bytu a všichni tři seděli u kuchyňského ostrůvku, popíjeli pivo a krčili se nad stránkami ručně psaných poznámek. Než jsem stačila otevřít pusu, abych se omluvila, usadili mě, nabídli mi pití a představili mi ten nejhloupější nápad, jaký jsem kdy slyšela.

Přejedu kluky pohledem. Zack nadšeně září. Luke nezvedne oči od piva. Josh mě propaluje pohledem.

Kousnu se do rtu. „A vy si myslíte, že mě doopravdy můžete naučit randit?“

„Že váháš, kočko,“ opáčí Zack. „Jsme přece mistři lásky.“

Luke se zamračí.

„Nutno dodat, že tohle ani náhodou nepotřebuješ,“ hlesne. „Nemůžeš být v randění tak špatná.“ Ukáže na mě. „Vždyť se na sebe podívej.“

Sklopím hlavu a podívám se na sebe. „Jak to myslíš?“

Zack se nakloní dopředu a tvář se mu roztáhne do šibalského úsměvu. „Jo, pane učiteli. Jak to myslíte?“

„Já…“ Luke si rukou zajede do stříbřitých vlasů a tváře mu zrudnou. „Jsi krásná dívka, Laylo. Máš to v hlavě všechno srovnané a v životě taky. Dej tomu nějaký čas a najdeš toho pravého.“

„Dala jsem tomu spoustu času. Kdyby se to mělo stát, už by se to stalo.“ Otočím se zpátky k Joshovi. „Oukej. Takže za předpokladu, že bych do toho šla, jak by to fungovalo?“

Josh se probírá papíry. „Brali bychom tě na taková rande nanečisto. Nechali bychom tě trénovat flirtování, aby sis zvykla projevovat city. Můžeme ti pomoct naladit se na… romantické situace.“

„V podstatě bysme byli tvoji kluci,“ vysvětlí Zack s úsměvem.

„Víceméně,“ přikývne Josh. „Můžeme tě provádět vším, čím si nejsi jistá. Jak klukovi napsat. Jak ho pozvat k sobě domů. Jak se mu po hádce omluvit.“ Natočí ke mně hlavu a já se topím v jeho tmavých očích. „Myslíš, že by to pro tebe bylo užitečné?“

Jo, myslím, že by to pro mě bylo moc užitečné. Mít možnost zkoušet si tyhle věci s kluky, o kterých vím, že mě nebudou odsuzovat, když něco pokazím, je ta nejužitečnější věc, jakou pro mě může kdokoliv udělat.

Možná až příliš užitečná.

„Co z toho budete mít vy?“ zeptám se pomalu.

„Obsah,“ odpoví Josh pohotově. „Myslím, že z toho můžeme udělat pravidelnou rubriku v našem podcastu. Jako… randicí makeover. Vezmeme někoho, kdo je v randění beznadějný případ, a naučíme ho, jak vybudovat vztah. Posluchači si z toho odnesou skutečné praktické tipy a my jim tak dokážeme, že neplácáme blbosti.“

„Hm, dobrá,“ kývnu. „Proč musíte někomu něco dokazovat?“

„Pár dementů na internetu roztrubuje, že bysme neměli nikomu radit,“ zamračí se Zack. „Ale ty bys nám mohla pomoct ukázat, že máme světu co nabídnout. Byli bysme tvoji falešní boyfriendi a ty bys pak na konci každýho týdne přišla na patnáct minut do studia povídat o tom, co jsme tě naučili. Hračka.“

„Klesají nám čísla,“ přiznává Josh. „Byl by to skvělý způsob, jak zvýšit poslechovost. Lidi by nám přes sítě mohli posílat nápady na rande, odpovídat na ankety a tak.“

Zack přitaká. „Náš produkční se skoro udělal, když jsme mu ten nápad nadhodili.“

Zarazím se. „Nakolik by mě to časově omezovalo? Mám docela dost práce.“

„To já vím.“ Josh listuje stránkami svých poznámek. „Potřeboval bych od tebe jedno rande týdně a tři hodiny nahrávání v neděli. A sem tam ti dáme nějaké domácí úkoly.“

„Já tě naučím sextovat,“ mrkne na mě nadšeně Zack. „Už jsem si připravil spoustu podkladů.“

„Zacku!“ okřikne ho ostře Luke a práskne lahví piva na pult.

Nic neříkám. Trochu se mi z toho návrhu motá hlava. Ačkoliv s tím Luke nejspíš nesouhlasí, mně to připadá jako doopravdy dobrý nápad. Kluci mi skutečně můžou pomoct.

„Tak jo,“ řeknu. „To zvládnu.“

Josh přikývne a otočí stránku. „Je tady taky otázka peněz. Když máme v podcastu hosty, obvykle jim dáváme procenta z toho, co epizoda vydělá.“

Zavrtím hlavou. „Nepotřebuju peníze. Děláte mi laskavost a já vám to vrátím tak, že budu ve vašem podcastu. Jsme si kvit.“

„Na laskavost nehrajeme, Lay. Zvlášť když nám budeš vydělávat slušné peníze.“ Josh si pohrává s víčkem své propisky. „Ale co kdybys dostala prostor pro reklamu?“

„Reklamu?“ To dává smysl. Kluci mají převážně ženské publikum. Vsadím se, že spousta posluchaček by si mohla koupit mé spodní prádlo. „Dobře,“ souhlasím. „Reklamní okénko.“

Josh přikývne a udělá si na papír značku. „Co bys říkala na třicet sekund?“

„Minutu,“ namítnu. „A nechci jenom reklamní smyčku během přestávky. Chci s vámi o svých produktech skutečně mluvit. V každé epizodě, ve které budu.“

Zack hvízdne. „Ty seš teda tvrdá obchodnice, kočko. Bože, to bude voser. Jak se jen s tebou mám proboha celou minutu v kuse bavit o tangách?“

Josh si mě chvíli měří pohledem, pak přikývne a něco si zapíše. „Domluveno.“

Luke zakroutí hlavou. „To je směšné,“ zamumlá.

Otočím se k němu. Takhle naštvaného jsem ho ještě nikdy neviděla. Obvykle je nesmírně zdvořilý a uhlazený. „Tobě se do toho nechce?“

„Ne,“ opáčí. „Nechci brát bývalou studentku na falešné rande pro pobavení hromady cizích lidí.“

To zabolelo. „Tak proč jste mě sem pozvali?“ zeptám se.

„Nemá na výběr. Přehlasujeme ho,“ pokrčí rameny Zack.

„Samozřejmě že má na výběr. Nebudu ho nutit, aby mě bral na rande, když nechce.“

Všichni sledujeme, jak mizí na chodbě.

Svraštím obočí, protože se najednou cítím provinile.

„Je fér to udělat, když s tím Luke nesouhlasí?“ zapochybuju.