Text © Martin Brabec, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0418-5

Obsah

Předmluva

Záhada masakru na konci války

V lesích číhali partyzáni

Ústup okupantů i „národních hostů“

Důvody brutální akce? Záhada zůstává

Walter Hauck, pán nad životem a smrtí

Po stopách válečného zločince

Opět Němci! Ovšem tentokrát už jako zajatci

Epilog aneb Odkaz tragédie žije dodnes

Nacistický lovec českých okultistů

Se dvěma pistolemi v kapsách

Útok na církve i mystiky

Akce proti okultním a spiritistickým skupinám

Kvůli věštění z karet transport do Terezína

Facky a bití ocelovou pružinou

„Pavědy“ a moderní doba

Odboj „bílých límečků“

Vůdcovy „oči fakíra“

„Nehodlám v Praze dělat stafáž Hitlerovi“

Návrat do zotročené země

V kleštích mezi von Neurathem a K. H. Frankem

Retardační politika i v protektorátním rozhlase

Podat demisi, nebo dál vzdorovat?

„Jsme kandidáti na Pankrác“

„Osobní vězeň“ Edvarda Beneše

Hitlerova tajná zbraň na Králicku

Cvičné cíle německé armády

„Kladivo“ na pevnosti

Experimenty s výbušným plynem

„České sruby? Zdály se nám jako nedobytné“

Operace v srdci protektorátu

Instruktorem paragánů

Zápas o život v mrazu a sněhu

„Urovnejte spory, zajistěte plochy pro zásoby“

Zmatečná přestřelka

Vojenským velitelem celého města

Literatura, zdroje

Poděkování

Věnováno mojí babičce

Dagmar Majdlové (1933–2024)

Předmluva

Patří už tak nějak k tradici, že si my Češi sebemrskačsky častěji připomínáme své národní prohry a selhání než vítězství a úspěchy. Raději vyzdvihujeme švejkovské chytráky před skutečnými hrdiny a sypeme si na hlavu popel historických křivd – opravdových i těch domnělých. Ve spojitosti s obdobím protektorátu Čechy a Morava je to zvlášť patrné, a to hlavně v souvislosti s mýtem, že Češi byli národem udavačů a kolaborantů.

Je to nesmysl, byť samozřejmě asi nikdo nepopírá, že fenomén udavačství – nejčastěji motivovaný touhou po osobní pomstě, zisku na úkor druhého či z obyčejného strachu – tu existoval. Ovšem ve srovnání s dalšími nacisty okupovanými zeměmi nijak nevybočoval. Dlouholeté utvrzování se ve falešném přesvědčení o horlivé kolaboraci Čechů podporuje bezpočet článků s lákavými titulky jako například: Proč Češi udávali ve velkém? Protektorát vyvolává děsivé vzpomínky; Pestrá společnost českých udavačů; Udávání po našem. Nacistům Češi donášeli na kolegy i příbuzné…

Skutečnost však byla jiná a mýtus o masovém udávání Čechů Čechy je v podstatě přežívajícím důsledkem německé válečné propagandy. Snaha vyvolat mezi obyvatelstvem protektorátu dojem, že Češi aktivně spolupracují například s vyšetřovateli atentátu na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha a ochotně hlásí každé podezření, totiž patřila k základním stavebním kamenům nacistické propagandy.

Vynikající archivář, historik a znalec protektorátních reálií Vojtěch Šustek mi k tomu před několika lety vyprávěl: „Zprávy už z let okupace a pak z poválečných výpovědí úředníků gestapa či Sicherheitsdienst podávají obraz Čecha jako ustrašeného nenávistného udavače, skutečnost však byla přesně opačná. Represivní aparát byl naopak velmi nespokojený s tím, že Češi nejsou ochotní se udávat a že motivace odměnami nefunguje. Němci proto už od začátku okupace běžně likvidovali Čechy nejen za podporu odbojové činnosti, ale také za to, že o nějaké protiříšské aktivitě věděli, ale neběželi ji udat.“ Mimochodem, když po příchodu Heydricha do Prahy nechal Adolf Hitler vyhlásit odměnu pro osoby, které učiní udání na „nepřátelské agenty parašutisty“, velitel Sicherheitsdienst (Bezpečnostní služba, SD) Horst Böhme se k tomu vyjádřil jednoznačně: „Na mnoha poradách jsme se shodli, že vypisování takovýchto odměn má jen malou vyhlídku na úspěch, a to vzhledem ke známé mentalitě Čechů, a že je proto výhodnější raději oznamovat rozsudky smrti stanných soudů nad českými nepřáteli Říše.“

Připomínejme si proto raději skutečné hrdiny. A to nejen ty, kteří se zapsali do dějin tím nejviditelnějším písmem. Oživujme také příběhy těch, na jejichž statečnost vzpomíná dnes už jen málokdo.

Právě oběma těmto „skupinám“ se věnuji hned ve dvou kapitolách této knihy. Tím hrdinou, který kdyby byl Američan, tak o něm už bezpochyby existuje hollywoodský trhák, je Rudolf Pernický. Velitel výsadkové operace Tungsten, který se svým parťákem Leopoldem Musilem nejen že během několika nocí zvládl takřka stokilometrový pochod mrazivou zasněženou krajinou, ale po zotavení se v posledních měsících války stal jedním z klíčových koordinátorů spolupráce mezi některými výsadky z Anglie s představiteli domácího hnutí odporu. Komunisté se mu po roce 1948 „odvděčili“ po svém – řadou let v pekle uranových lágrů. Přesto jej ale nikdy nezlomili.

S generálmajorem Rudolfem Pernickým jsem zhruba před dvěma desetiletími měl možnost hovořit. Ač byl krátce po amputaci nohy, neztratil nic ze své přátelské povahy. Byl ochotný, a i když už na tom se silami nebyl nejlépe, vzpomínal na svůj nesmírně zajímavý život s pokorou sobě vlastní.

Do kategorie pozapomenutého hrdinství patří životní příběh Huberta Masaříka. Diplomata, kterého si zájemci o historii nejspíše vybaví v souvislosti s mnichovskou konferencí v září 1938. Tehdy musel tento rodák z Přerovska spolu s Vojtěchem Mastným, československým vyslancem v Berlíně, v bavorské metropoli jen útrpně čekat na verdikt velmocí o osudu své vlasti. Mnohem méně známé je však jeho pozdější zapojení do odbojových aktivit během prvních dvou let německé okupace.

Odboj proti nacistickým vládcům nad českými zeměmi se během druhé světové války totiž nevedl jen pomocí zbraní, špionáže či záškodnických akcí. Probíhal také v některých kancelářích nejvýše postavených představitelů protektorátní vlády a jejich úředníků.

Byl to boj, o němž mnozí z jeho účastníků věděli, že z něj zřejmě nevyjdou živí. Odehrával se totiž nacistům přímo před očima.

K nejdůležitějším aktérům této formy odboje a takzvané retardační, tedy zpomalovací, politiky prvních let německé okupace patřil ministerský předseda generál Alois Eliáš, dále vynikající právník a pravá ruka státního prezidenta Emila Háchy Jiří Havelka a také – právě diplomat Hubert Masařík. Muž, jenž se neúprosně střetával nejen s představiteli Úřadu říšského protektora, ale také s českými fašisty a jenž se snažil pomáhat českým vlastencům uvězněným v nacistických žalářích a koncentračních táborech. Je paradoxem dějin, že právě Hubert Masařík se poté stal „osobním vězněm Edvarda Beneše“. Nejde o nadsázku, Masařík na vlastní uši slyšel, že je „uvězněn na zvláštní přání prezidenta republiky“.

Ačkoliv byl všech obvinění a nařčení posléze zproštěn, rok a půl strávený ve věznicích už mu nikdo nemohl nahradit. O svobodu přišel na delší dobu, než tomu bylo po zatčení gestapem v roce 1941…

Mnichovského traumatu se dotýká také kapitola věnovaná československému opevnění z 30. let minulého století. Mohutné železobetonové objekty pevnostních tvrzí, ale i linie malých objektů lidově označovaných jako „řopík“ se staly nejviditelnějším symbolem ochoty našich předků bránit svou vlast. V posledních dekádách jsou oblíbeným cílem nejen fanoušků military historie, ale i běžných turistů. A právě ti mnohdy netuší, že někdejší pýcha československé obrany posloužila v letech nacistické okupace Němcům jako výcvikové objekty, na nichž si wehrmacht testoval munici a cvičil způsoby dobývání obdobných pevnostních linií. Nabyté zkušenosti poté uplatnili němečtí vojáci hlavně při útoku na země Beneluxu a také na Francii s její majestátní Maginotovou linií.

Na několika pevnostních lokalitách na českém území jsou pozůstatky německých zkoušek nejrůznějších druhů zbraní a munice dodnes dobře patrné. Testovány zde byly i speciální střely Röchling, které odborníci řadí mezi takzvané tajné zbraně třetí říše. Vydejme se společně po stopách těchto pozapomenutých nacistických experimentů.

Zatímco prostředí fortifikačních staveb a nejrůznějších druhů munice je striktně exaktní, v kapitole Nacistický lovec českých okultistů se dostaneme do světa výrazně abstraktnějšího. Ne, nejde o hledání laciných senzací spojených s popisem nacistického propagandistického zneužívání nejrůznějších mystických učení, mýtů z dávných dob a víry v nadpřirozeno. Jde o příběh jednoho zločince z řad pražského gestapa – Fritze Kiesewettera. Úředníka tajné policie, který dostal na starost hon na české mágy, mystiky, kartáře či znalce okultních nauk. Muže, který byl známý svou brutalitou a snahou dostat co nejvíce lidí do koncentračních táborů. Jeho obsáhlá výpověď z doby jeho poválečného soudu je mimořádně zajímavou sondou do uvažování podobných zločinců.

Svou knihu však začínám jiným příběhem. Přibližuje dnes už téměř zcela zapomenuté události, které se v posledních hodinách války odehrály v obci Lejčkov na pomezí jižních Čech a Vysočiny. Právě zde 9. května 1945 dopoledne došlo k jednomu z posledních masakrů civilního obyvatelstva na konci druhé světové války. Více než dvě desítky mužů a žen z Lejčkova a z několika blízkých vesnic našlo svou smrt ve zmatečné palbě jednotek SS a wehrmachtu, ale také v plamenech, které pohltily domy zasažené střelbou z těžkých zbraní anebo záměrně podpálené. Tento válečný zločin zůstal zcela nepotrestán. Viníci totiž nejsou známí, ačkoliv oblast byla neblaze proslulá řáděním nacistického zločince Waltera Haucka, důstojníka SS a vojenského velitele nedalekého Pelhřimova. A ještě jedna záhada zůstává v souvislosti s Lejčkovem nevysvětlená: Proč právě zde a v tu dobu k masakru došlo. Verzí je víc, ovšem dobová svědectví, výpovědi pamětníků i úřední dokumenty se v tomto klíčovém bodě mnohdy rozcházejí.

Pojďme se tedy společně vydat po stopách osudů pozapomenutých hrdinů, nedořešených případů válečných zločinů i tajemství, které přinesly nejkrutější roky moderní historie českého národa.

Martin Brabec,

jaro 2024

Záhada masakru na konci války

Procházím se okolo malého rybníka na dohled hlavního silničního tahu mezi Táborem a Pelhřimovem. Klid a stín stromů okolo této malé vodní plochy kontrastuje s ruchem komunikace, po které takřka nepřetržitě projíždějí osobní auta a kamiony. Jen kousek od tohoto rybníčku stojí nevelký, ale udržovaný památník. Na kamenné desce čtu jména: Alfons Garhofer, Petronila Havlíčková, Štěpán Kubart, František Vácha... Celkem je těch jmen čtyřiadvacet. U prvního z nich stojí i jméno vesnice, kde se právě nacházím – Lejčkov. Jsou zde také jména několika dalších obcí a osad – Oblajovice, Horní Hořice, Prasetín, Cetoraz, Pořín, Zahrádka Hrobská, Vodice, Hájek, Blatiny, Domamyšl, Bradáčov, Pojbuky.

Právě malý jihočeský Lejčkov jen asi se třemi desítkami stálých obyvatel patřící pod obec Dolní Hořice se v úplně poslední den druhé světové války v českých zemích stal dějištěm jednoho z nejhorších masakrů civilistů na našem území. Přesto je jeho osud dnes takřka zapomenutý. Vrátil jsem se sem asi po osmi letech, abych znovu pátral po tom, co a hlavně proč se zde onoho 9. května 1945 odehrálo.

Skládání střípků tehdejších událostí je spojeno i s příběhy dalších okolních obcí, kde také v posledních hodinách války tekla krev – mužů, žen i dětí. A minout nemůžu ani nedaleké Leskovice, jejichž název rezonuje v povědomí lidí přece jen o něco více než Lejčkov. Pouhé tři dny před lejčkovskou tragédií i tady došlo k masakru nevinných civilistů, přičemž co do počtu obětí a vypálených domů šlo dokonce ještě o hrůzostrašnější čin. Na svědomí jej stejně jako v Lejčkově měli němečtí nacisté, příslušníci SS. Na rozdíl od Lejčkova ale v případě Leskovic víme, kdo akci, kterou se nemusíme zdráhat označit jako vyhlazující, nařídil. Byl jím obávaný velitel SS Walter Hauck, fanatický nacista, který neblaze proslul vražděním civilistů i v okupované Francii.

Je krutým paradoxem, že viníci těchto tragédií, pokud vůbec víme, o koho přesně šlo, se v některých případech svým obětem vysmívali ještě před nemnoha lety. Světská spravedlnost je zkrátka někdy slepá.

Češi se toho dne probudili do jednoho z nejdramatičtějších dní své novodobé historie. Bylo středeční dopoledne 9. května 1945, a ačkoliv měl být definitivní konec více než šestileté nacistické nadvlády nad českými zeměmi záležitostí už jen několika posledních hodin, na mnoha místech stále tekla krev a umíraly desítky lidí.

Velitel německé armádní skupiny Střed na území protektorátu, polní maršál Ferdinand Schörner, opustil své vojáky hned ráno, jakmile se dozvěděl o německé kapitulaci. Z Lázní Velichovky – kde měl své velitelství – odletěl do Rakouska, kde se v civilním oblečení pokusil vytratit do bezpečí. Dosavadní vládce nad životem a smrtí obyvatel protektorátu, státní ministr Karl Hermann Frank, právě prchal z Prahy v ústupové koloně německého vojska směrem na západ, zatímco z východu postupovaly tanky Rudé armády, ale také třeba rumunské jednotky. První sovětské pancíře, konkrétně ty z jednotek 3. a 4. gardové armády I. ukrajinského frontu, dorazily na předměstí Prahy a později svedly nedlouhé bojové střety v Dejvicích a na Prašném mostě u Pražského hradu.

Jenže na řadě míst se radostné očekávání definitivního vyhnání okupantů a osvobození porobené země změnilo v krveprolití. Jedním z nich se stal Lejčkov – malá vesnice, která se rozkládá přímo při hlavní silnici mezi Táborem a Pelhřimovem a zároveň nedaleko křižovatky na Pacov. Příběh Lejčkova zůstává ve stínu řady jiných podobných tragédií, přitom šlo o poslední velký masakr českého civilního obyvatelstva, který měly na svědomí ustupující německé jednotky na našem území.

V lesích číhali partyzáni

Abychom pochopili souvislosti, proč se právě tato malá víska, která měla při sčítání lidu v roce 1930 pouze 106 stálých obyvatel a 19 domů, stala dějištěm krvavého květnového dramatu, musíme se v čase vrátit o půl roku – do posledních měsíců roku 1944.

Západní část Českomoravské vrchoviny, kde se Lejčkov nachází, patřila až do úplného konce války do hlubokého týlu ustupující německé armády. Sovětské velení I. ukrajinského frontu proto rozhodlo, že do této oblasti bude od podzimu roku 1944 do března 1945 vysazeno několik malých partyzánských oddílů, které měly kromě jiného vyvolávat svými nečekanými výpady zmatek v řadách německých jednotek. Tyto akce však nezůstaly bez reakce protistrany.

Badatel, spisovatel a dlouholetý pracovník Muzea Vysočiny v Pelhřimově Jan Tomášek k tomu ve své stati z roku 1999 ve Vlastivědném sborníku Pelhřimovska napsal: „Německé okupační orgány tuto činnost zaznamenaly a přijaly rozsáhlá opatření, kterými měla být zvyšující se partyzánská aktivita v prostoru Českomoravské vrchoviny paralyzována. Rozhodnutí velitele pražského gestapa dr. Ernsta Gerkeho byl v prosinci 1944 zřízen zvláštní oddíl (Sonderkommando) se sídlem v Chrudimi. Speciální stíhací oddíly, tzv. Jagdkommanda, měly za úkol potírat partyzánskou činnost a staly se brutální represivní složkou vůči civilnímu obyvatelstvu.“

Velitelem chrudimského Sonderkommanda byl SS-Obersturmführer kriminální komisař Paul Feustel, jenž měl k dispozici kromě řady příslušníků gestapa také dvě roty policejního pluku SS 20, vlasovecký oddíl SS či rotu celní pohraniční stráže. Tyto síly pak byly rozčleněny na ony zmiňované stíhací oddíly (Jagdkommanda), jež s nebývalou brutalitou potíraly jakýkoliv náznak odbojové činnosti a staly se postrachem civilního obyvatelstva v protektorátu. Jagdkommando operovalo také na Pelhřimovsku, od prosince 1944 byla oblast navíc posílena o jednotku SS vedenou SS-Hauptsturmführerem Walterem Hauckem.

Tohle jméno si zapamatujme, v příběhu válečných zločinů v této oblasti bude hrát klíčovou roli.

Ale vraťme se k sovětským výsadkům. Hlavní partyzánské uskupení působilo na přelomu let 1944 a 1945 v lesích kolem Černovic, od Lejčkova vzdušnou čarou jen několik málo kilometrů. Právě do tohoto relativně řídce osídleného prostoru byl koncem března 1945 nasazen partyzánský oddíl Za Prahu, který měl postupně operovat po celé jihozápadní oblasti Českomoravské vrchoviny. Původně patnáctičlenný výsadek byl do protektorátu dopraven letounem Douglas C-47.

Regionální badatel a znalec historie partyzánských skupin Václav Kameník o něm mimo jiného napsal: „V patnáctičlenném desantu Za Prahu bylo 14 příslušníků Rudé armády s četnými zkušenostmi z partyzánských bojů a československý důstojník z 1. čs. armádního sboru v SSSR poručík Ing. Izák Kleidler (s krycím jménem Jiří Nezval, který později toto jméno převzal). Po mnoha výsadkových akcích nebyl již k dispozici dostatek čs. parašutistů, a tak v sestavených oddílech (spolu s oddílem Za Prahu byly na konci března 1945 při stejné letecké operaci vysazeny také oddíly Národní mstitel a Kirov, pozn. autora) převažovali zkušení sovětští partyzáni, kteří se postupem fronty dostávali z německého týlu zpět k Rudé armádě. Velitelem oddílu Za Prahu byl kapitán Rudé armády Ivan Ivanovič Ivanov, politickým komisařem Jiří Nezval a náčelníkem štábu Josif Fomič Gil.“

Po prvním měsíci činnosti už partyzánská uskupení zformovaná pod oddílem Za Prahu čítala podle Václava Kameníka na 1 600 mužů – z drtivé většiny šlo o Čechy, byly zde ale i desítky Rusů, Ukrajinců a občanů dalších národností.

K dalším pro oblast Pelhřimovska důležitým partyzánským oddílům patřily Kovpak, Táborité či Rabočij. Právě posledně jmenované uskupení v závěrečných dnech války provedlo několik přepadů německých vojenských jednotek, přičemž – jak uvádí badatel Jan Tomášek – k jeho největším akcím patřily ta ze 7. května 1945, kdy u Obrataně odzbrojilo 33 příslušníků SS, a ta ze dne následujícího, kdy odzbrojilo 60 vojáků wehrmachtu.

Aktivita sovětských výsadků v této oblasti byla velmi komplikovaná a v podstatě nemožná nebýt spolehlivé pomoci tamních obyvatel. Ti poskytovali podporu a zázemí partyzánům navzdory tomu, že zcela jasně věděli, že v případě odhalení čeká je samotné i široký okruh jejich přátel a rodinných příslušníků jistá smrt.

Přímo v okolí Lejčkova operovala dvoučlenná skupina výsadkářů, kteří seskočili koncem března 1945 nedaleko Domamyšle na Táborsku. Působil zde i ruský parašutista a radista, kterému všichni říkali Ivan. „Byl to velmi inteligentní a příjemný chlapec. Vysílal od Urbanů v Lejčkově, z půdy měli elektrické vedení. O jeho pobytu věděli nejen členové skupiny, ale snad i sousedé, kteří ho zásobovali potravinami. Noc před tragédií v Lejčkově (tedy v noci z 8. na 9. května 1945, pozn. autora) odešel, zřejmě mu prostor nabitý utíkajícím německým vojskem nevyhovoval,“ vzpomínal bývalý náčelník železniční stanice v Pacově Jan Hlubocký, který tehdy působil jako výpravčí ve stanici Pořín. Jeho paměti spolu s dalšími vzpomínkami zdejších obyvatel zaznamenal v roce 1980 a uchoval tak pro příští generace Václav Kameník.

Jak mi v rozhovoru potvrdil badatel Jan Tomášek, sovětští partyzáni disponující vysílačkou našli pomoc nejméně u jedné rodiny z Lejčkova: „Ví se to o rodině Urbanů, pomáhala nejen oněm výsadkářům s vysílačkou, ale také dalším partyzánům, kteří se pohybovali v okolních lesích.“

Skutečnost, že někteří obyvatelé Lejčkova byli zapojeni do pomoci odbojovým skupinám, nakonec německým orgánům zřejmě neunikla. Ze svědectví bývalého mlynáře z oblajovického mlýna Františka Kardy totiž vyplývá, že z poválečných výslechů Němců bylo zřejmé, že nacisté o vysílačce věděli a že jen nedostatek času jim zabránil v její likvidaci a následné odplatě.

Jak krutá taková odplata bývala, ukázal i zásah příslušníků SS v Leskovicích, obci vzdálené od Lejčkova asi třináct kilometrů.

Když plameny hořících Leskovic zářily do dálky



Obce Lejčkov a Leskovice spojuje nejen hlavní silniční komunikace, ale také podobný osud. Krvavé události v Leskovicích z 5. a 6. května 1945 patří k nejhorším masakrům na území protektorátu za celou druhou světovou válku. Obec tehdy asi s 220 obyvateli a pěti desítkami staveními se obdobně jako Lejčkov rozkládá u páteřní trasy Tábor–Pelhřimov–Jihlava, navíc přes ni vede taktéž důležitá železniční trať Jihlava–Tábor.

Tak jako v mnoha jiných městech a obcích byl v sobotu 5. května i v Leskovicích ustaven Revoluční národní výbor a místní povstalci celkem bez problémů odzbrojili německou jednotku o síle zhruba pěti desítek mužů střežící zdejší železniční trať. Její příslušníci své zbraně ochotně složili výměnou za potraviny, po válčení už rozhodně netoužili. Vojáci – podle svědectví šlo o takzvané Volksdeutsche zařazené nejspíš do sestavy wehrmachtu – byli poté internováni v místním hostinci. Posléze zde byli zavřeni a hlídáni i někteří další vojáci, které místní zajali při průjezdu obcí.

Jenže jak už to v nemálo případech z těchto dní bylo i jinde, také v Leskovicích se takto ukořistěné zbraně nedostaly vždy do zodpovědných rukou. Dva místní mladíci totiž zabaveným kulometem zřejmě ostřelovali německá vozidla projíždějící po zmiňované hlavní silnici z Jihlavy na Tábor. Nejspíš právě tyto incidenty – a také hlášení jednoho odzbrojeného, ale následně propuštěného příslušníka wehrmachtu – vyvolaly následnou zuřivou odvetu ze strany nacistů. Odplatu, kterou nařídil SS-Hauptsturmführer Walter Hauck, pelhřimovský vojenský velitel.

Ještě téhož dne večer, někdy mezi 16. a 18. hodinou, dorazila do Leskovic německá vojenská kolona z Pelhřimova. Sám velitel Hauck se akce osobně neúčastnil. Minimálně zpočátku se Němci nesetkali s ozbrojeným odporem, přesto zahájili střelbu a popravy místních mužů. Zřejmě první obětí se stal jistý Josef Charouzek, jehož kulka trefila do zad. Vojáci také pancéřovými pěstmi zapálili několik stavení. Kdo mohl, snažil se v nastalém zmatku spasit útěkem do lesů.

Podle záznamů vzpomínek některých pamětníků či regionálních badatelů se Leskovickým pokusili pomoci partyzáni, kteří údajně v několika případech začali na esesáky střílet, ovšem tyto informace nejsou jednoznačně potvrzeny.

Krátce před půlnocí se Němci stáhli zpět do Pelhřimova, s sebou vzali i příslušníky wehrmachtu, kteří byli – jak už víme – odzbrojení internováni v leskovickém hostinci.

Události následujících hodin byly popsány v brožuře Leskovice 1945 vydané u příležitosti třiceti let od tehdejších událostí: „Nekonečná noc se chýlila ke konci. Ranní úsvit však nepřinesl ulehčení. Lesy ožily. Občané se navzájem vyhledávali a sdělovali si kruté zprávy. Málokterá rodina však byla pohromadě. Každý se ukryl, kde mohl. Nikdo nepociťoval promoklý oděv, zimu ani hlad, každý se bál toho, co přinese další den. Krutý nepřítel byl schopen nejhoršího i v posledních chvílích své nadvlády. (…) Vesnický člověk přehlíží své zdraví, nebezpečí života a vidí v prvé řadě svůj těžce vydobytý majetek, svůj domov a hladovějící dobytek. Tato myšlenka vyváděla leskovické občany z lesa. Ze všech stran se opatrně blížily hloučky občanů k domovům. Vypálená stavení ještě dohořívala, čpící kouř ležel nad údolím. Jinak se zdálo, že je všude klid. Obec však nebyla liduprázdná. Někteří museli zůstat přes noc doma, jedni pro stáří a nemohoucnost, jiní už nemohli utéct, aby se nevydali jisté smrti. I tito občané očekávali příchod nového dne a vylézali ze svých úkrytů. Když spatřili přicházející spoluobčany, vycházeli jim vstříc, aby si vzájemně pohovořili o neblahých událostech.“

Leskovická tragédie však ještě nebyla u konce. Němci se do Leskovic vrátili 6. května ráno. Prohledávali domy, které pak podpalovali, a zadržené obyvatele popravovali. V plamenech se ocitlo několik desítek stavení, jejich přesný počet se v jednotlivých pramenech liší. Píše se o 27, 31, či dokonce 50 objektech, což je však zřejmě významně nadsazené číslo. Nacisté v Leskovicích zavraždili celkem 26 lidí, oběti byly posléze pohřbeny na hřbitovech v Nové Cerekvi a v Moravči, smuteční shromáždění u řady rakví se uskutečnilo 11. května.

Mnohé z obětí byly zavražděny mimořádně brutálně, například Alois Pavlů z čp. 21 byl za ruce přibit na vrata své stodoly a musel před svým skonem přihlížet mučení a znásilnění své manželky a dvou dcer, které byly poté svázány drátem a vhozeny do hořícího domu.

Za jakých okolností orgie násilí příslušníků SS skončily, není úplně zřejmé. Ačkoliv se hlavně ve starších pramenech uvádí, že odchod esesáků vymohla až jednotka wehrmachtu (údajně pod velením neznámého rakouského důstojníka) z nedalekého Pacova a že se zároveň odsud blížila nově se formující československá jednotka, historici se v současnosti spíš přiklánějí k verzi, že Hauckovi příslušníci SS Leskovice opustili na základě zprávy, že se v okolí pohybuje sovětská jednotka. To však nebyla pravda. Tak či onak, esesmani propustili zadržované ženy a děti a odjeli, teprve poté bylo hasičům z okolních vesnic umožněno začít hasit hořící stavení.

Ústup okupantů i „národních hostů“

Napětí v Lejčkově a okolních obcích tedy rostlo, jak už víme, již od konce března 1945. V nedalekém Prasetíně, tak jako mnohde jinde v protektorátu v závěru války, byli v té době umístěni němečtí uprchlíci, v tomto případě z Kladska a Niska – tedy německého Slezska. Tehdy se jim oficiálně říkalo „národní hosté“, což bylo eufemistické označení vytvořené nacistickou propagandou. Šlo o etnické Němce, kteří zhruba od počátku roku 1945 prchali z oblastí, které ohrožovala a postupně poté také obsazovala Rudá armáda. Těmi oblastmi bylo již zmiňované Slezsko, dále hlavně Besarábie v Rumunsku, Východní Prusko, Maďarsko a také Slovensko.

Bydleli – jak to tehdy bývalo obvyklé – v budově školy, ale protože ne všichni se do ní vešli, část Němců museli ubytovat místní lidé.

Se začátkem květnového povstání se německých uprchlíků zmocnila panika, že je zdejší obyvatelé napadnou. Na pomoc jim 7. května přijeli příslušníci SS, kteří vyhrožovali, že postřílejí všechny Čechy, jež jim přijdou do cesty. „Esesáci vnikli do školy a jako rukojmí zajali řídícího učitele Františka Lhotku, starostu Prasetína Josefa Markvarta, koláře Josefa Trpáka, Zdeňka Zahradníka a Vojtěcha Pletichu. Vojáci nařídili místním rolníkům, aby okamžitě poskytli povozy s potahy pro evakuaci německých uprchlíků. Trpáka a Pletichu propustili, ale řídícího, starostu a Z. Zahradníka si ponechali jako rukojmí. Hnali je potom s rukama nahoře po silnici přes Lejčkov až na nádraží v Poříně, kde měli příslušníci SS dočasnou strážnici v hostinci U Babičky. Rukojmím hrozilo, že budou na místě popraveni, na poslední chvíli jim však zachránila život zpráva o podepsání příměří, se kterou přišli k německým vojákům vyjednávat dva železničáři z nádraží,“ shrnul dění badatel Jan Tomášek s tím, že okolo páté hodiny odpoledne Němci svá rukojmí propustili.

Druhého dne, tedy 8. května, kolem 15. hodiny zesílil hromadný ústup německých jednotek. Přestože se Němci – údajně mezi nimi byly i formace maďarských vojáků – valili v několika proudech, ústup byl zatím relativně klidný a spořádaný.

Situace se začala dramatizovat 9. května dopoledne, kdy němečtí vojáci odstavili na lejčkovské návsi několik nepojízdných aut a asi hodinu poté je příslušníci jednotek SS zapálili, snad aby nepadla do rukou nepřítele. Co hůř, esesáci obyvatelům bránili v hašení, přestože hrozilo, že plameny přeskočí na nejbližší stavení. Lidé tak museli čekat, než muži z SS obec opustí.

„Lidé byli přesto natěšení, že už je konec války na spadnutí a že za chvíli přijede Rudá armáda. Bohužel se spletli, němečtí vojáci zde ještě postupovali při ústupu na západ a Sověti dorazili až 10. května, a nikoli devátého, jak se zdejší obyvatelé domnívali,“ vylíčil mi Jan Tomášek.

Proud prchajících vojáků sílil a hlavní komunikace na trase mezi Jihlavou a Táborem byla okolo poledne 9. května už takřka neprůjezdná. Mezi příslušníky wehrmachtu a SS se „motali“ taktéž prchající maďarští vojáci i obyčejní němečtí civilisté, ústup se změnil v chaotickou tlačenici. Příkopy byly plné odhozených zbraní a nepojízdných vozidel, silnice byla takřka zcela zatarasena. Nervózní atmosféru co chvíli přiostřil ojedinělý výstřel do vzduchu, to když se především esesáci snažili zablokovanou cestu uvolnit a vynutit si tak přednostní právo postupu.

Lidé z Lejčkova a okolních obcí úprk Němců sledovali docela zblízka a přestávali být opatrní. Několik minut po poledni došlo k osudnému incidentu.

Zřejmě směrem z nedalekého lesa se ozvaly výstřely. Kulky svištěly mezi zmatenými a i bez toho už tak značně nervózními německými vojáky. Ti okamžitě zaujali bojové postavení a naslepo opětovali palbu. V přesvědčení, že jsou terčem útoku partyzánů, či dokonce předsunutých sovětských jednotek, začali pálit do všech možných směrů.

V rodinné kronice Františka Lhotky můžeme číst: „Po poledni začala střelba z pušek, automatů, kulometů i děl na Zálesce u sloupu u Prasetína (obec je od Lejčkova daleko jen necelý kilometr po hlavní komunikaci, pozn. autora). Střelbu vyvolali partyzáni, kteří postupovali lesy několik desítek, set metrů podél hlavní silnice a stříleli do ustupujících Němců.“

Boj proti „neviditelnému“ nepříteli se rychle přesunul od křižovatky u Prasetína přímo do Lejčkova. Němci stříleli do prchajících civilistů i na jednotlivé domy – pálili z pušek, kulometů i lehkých děl. Některé prameny zmiňují, že se do akce zapojila i posádka německého pancéřového vlaku, který v té době zastavil na trati u nedalekého lesa.

Obytná i hospodářská stavení začala hořet, jako první nejspíše stodola Karla Vlacha, poté stavení Františka Zicha a Jana Zadražila. Plameny postupně zachvátily i další domy. Většina obyvatel byla útokem natolik překvapena, že se stačila ukrýt jen ve vlastních sklepích. Někteří lidé prchali z Lejčkova směrem na Hořice nebo polní cestou k Oblajovicím a dále k Hartvíkovu. Dým z hořících domů začal lidi ukryté ve sklepích dusit, byli tak nuceni vyběhnout ven, kde si ale svou daň začaly vybírat kulky z náhodné palby německých zbraní. „Otec Václav s maminkou se schovali do sklepa. Když je začal dusit dým, dávali si na ústa kousky zelí jako filtry, ale pak vyběhli a schovali se za pilíř zahrádky. Tam na ně hodil Němec granát, který bratra Václava jen uhodil, ale jeho manželku těžce zranil na noze. (…) Z Lejčkova do Pořína ji vezli zraněnou na trakaři. V Lejčkově chytala jedna chalupa za druhou…,“ stojí v již citované kronice Františka Lhotky.

Z poválečného hlášení velitelství stanice Sboru národní bezpečnosti v Cetorazi o událostech v Lejčkově:

