To prší moře

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Třeštíková

To prší moře – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mým nejbližším,

díky nimž nejsem na žádný déšť sama

Radimův poslední den

Vstává jako vždycky v pět třicet. Budík vypne hned po prvním zazvonění, tak aby nevzbudil Věru. Ona se ale stejně nespokojeně zavrtí a deku si nesouhlasně přetáhne přes hlavu. Radim tiše zmizí z ložnice. Je jen v trenýrkách a má erekci, což ho vzhledem k dnešní situaci docela překvapí. Není si jistý, jestli z toho má mít radost, z faktu, že se jeho tělo ještě pořád dokáže fyzicky vzrušit, ale překvapí ho to určitě. Tmavou chodbou opatrně našlapuje k záchodu kolem pokojíčku Aleše, přestože ví, jak tvrdě on spí a že Hanka je tento týden u Ilony. Snaží se i potichu spláchnout, ale spláchne se vždycky stejně nahlas, to se nedá nic dělat, přece to tam nenechá. V koupelně si rychle vyčistí zuby a opláchne si obličej studenou vodou. Přemýšlí, jestli by se neměl oholit, a dlaní si přitom hladí obě tváře. Nakonec to nechá, tak jak to je. Dívá se na sebe do zrcadla a kromě obličeje, který tam běžně vídá každý den, náhle postřehne i něco, co tam dřív nebylo. Těžko definovatelnou rozdílnost. Možná je to tím, jaký má na dnešek plán. Dává snad právě plán tváři výraz? Když se chystáte na dovolenou, vypadáte určitě jinak, než když se chystáte vykrást místní sámošku. Stojíte tam s tupým nožem v pravé ruce, protože nechcete nikomu ublížit, jen potřebujete udělat, co musíte. Hlas se vám třese, když říkáte: „Dej sem prachy!“ I když se snažíte, aby to znělo, jako že máte všechno, a zejména pak sebe pod kontrolou, nakonec to tak nevyzní ani trochu. Ta mladá Vietnamka vás nejspíš hned prokoukne anebo je prostě tak statečná, že se sehne a zpod pultu vytáhne něco, co ve srovnání s vaším nožem vypadá jak mačeta z hororu. Vycouváte, abyste se zachránili, nebo uděláte úplnou blbost?

„Dej sem prachy,“ zašeptá Radim a pořád se přitom na sebe dívá, i když ten pohled jde ve skutečnosti někam skrz a vlastně nikam. Pak rychle zamrká ve snaze přitáhnout k sobě zpátky svůj bývalý všední výraz nebo aspoň kousek z něj, ale jen proto, aby i to málo, co zachytí, mohl v příští vteřině zase odehnat. Už tě nepotřebuju, myslí si, přesto se ještě chvíli bolestně přetahuje s vlastním odrazem, než definitivně opustí koupelnu. Ruce má na dlaních spálené od těžkého lana, jehož konec mu někam rychle utíká, jako když šlápnete na vysavač a celá šňůra vedoucí do zástrčky ve vteřině zmizí v jeho útrobách. Dávno už ví, že tenhle souboj prohrál. Že je to pryč. Obleče si věci nachystané na křesle v obýváku. Kraťasy a tričko, protože podle předpovědi mají teploty vystoupat přes třicítku a kardiaci by mohli mít potíže s dýcháním. Nejen kardiaci, napadne teď Radima. Bosé nohy obuje do sandálů, sluneční brýle zavěsí za lem trika, tašku hodí přes rameno a klíče od auta si strčí do kapsy. Přesně v šest odchází každý den do práce. S výmluvou, že takhle brzo ráno toho vždycky udělá nejvíc. Dnes ale do práce nejde.

Je 20. července.

Radim jede autem do Kostelce. Cesty jsou zatím docela prázdné, jen občas projede kolem náklaďák nebo linkový autobus. Ten náklaďák Radim s naprostou samozřejmostí vytroubí, protože se mu bůhví proč plete do rychlého pruhu a jemu se nechce podjíždět ho pravým, i když by mohl, když je těch aut tak málo. Nervózně naléhá dlaní na klakson a hlasitě nadává – Věra by mu řekla, ať se laskavě uklidní –, ale on místo toho dokonce zvedne prostředníček, aby tomu řidiči v náklaďáku bylo úplně jasné, co si o něm myslí. Něco si dál pro sebe chvíli mumlá a pak radši pustí rádio, třebaže obvykle když jede bez Věry, dává přednost spíš tichu. S Věrou ho má zoufale málo. Z rádia se line známá melodie, zdá se mu ale až příliš něžná pro tenhle den. Přeladí proto na jinou stanici a potom na další, protože všude hrají podobně teskně, jako by k tomu časnému ránu tematicky patřila i hudba pro uplakánky. Nakonec poslouchá zprávy, aniž vnímá jejich obsah. Tvoří si z celé hromady slov různorodé divadelní kulisy, které slouží jen k odpoutání pozornosti od skutečného dramatu jeho života. Na moment se dokonce ocitne tak trochu mimo realitu a v zamyšlení nevědomky zůstane v rychlém pruhu, i když zas tak rychle už nejede. Bílé BMW za ním zuřivě troubí a jeho řidič Radimovi ukazuje skrz boční okýnko zvednutý prostředníček. Radim mu okamžitě oplatí tím svým, i když by teď logicky neměl být v právu. Stejně si připadá, že v právu je. Že chlap, co si pořídí bílé BMW, je vůl už z principu.

Když dojede Radim na místo, zaparkuje vůz na plácku před hospodou a jde pěšky k domu, kde vyrůstal. Blíží se tak, aby si ho matka nevšimla skrz okno kuchyně, protože ona taky vstává brzo a teď už určitě snídá. Představuje si, že na stole stojí hrnek silného kafe a vedle něj leží kočka. Další jí nejspíš sedí u nohou, na rameni nebo v klíně. Máma má místnosti plné koček, které Radim nesnáší, ale těžko jí je může zakázat. Je to její dům. Její příběh. Její forma smíření a pokračování. Dřív prý vůbec nebyla taková. Divná. Věci se změnily, když Radimův otec zabil hospodského, co surově mlátil svoji ženu i děti. Celá vesnice o tom věděla, ale jen on ho v záchvatu hněvu praštil tak nešťastně, že ten ubožák vzal při pádu ještě hlavou o roh stolu a už se neprobral. Kdyby tam ten roh nebyl, mohlo být všechno jinak. Trocha krve u nosu, pár vyražených zubů nebo roztržené košile. Typická vesnická rvačka, nic víc. Ale tak jednoduché to nebylo, protože ten roh tam byl a spousta vystrašených svědků k tomu. Radimova otce si odvedli, odsoudili ho a on už se z vězení nikdy nevrátil. Přijal na sebe to bojácné mlčení ostatních, to nečinné přehlížení a zbabělost. Radim ještě nebyl na světě, když se to stalo. Narodil se až za půl roku a svého otce viděl pouze dvakrát. Ani jednu z návštěv si vzhledem k věku nepamatuje, pak táta zemřel. Dostal těžký zápal plic ve vězeňské cele. Máma Radimovi později vyprávěla, že tátovo tělo zkolabovalo steskem a žalem v té obrovské touze po spravedlnosti, která ale někdy vůbec není. Pod tíhou viny, kterou nakonec přijal, protože tu mu vnutili. Ve svých myšlenkách umíral se zmateným pocitem, že je možná skutečně vrah a že tohle je jeho trest.

„Bůh zavřel obě oči pevně, víš?“ Radim tenkrát vůbec nevěděl, co nebo kdo je Bůh, věděl akorát to, že ho nemá rád. Máma se pro Radima stala ztělesněním naděje i smutku, lásky, co se smrtí neumírá. Pamatuje si její věčný smutek a slzy na unavené tváři. Pamatuje si, jak babička s dědou říkali, ať ji neruší, že máma spí, a on přesto vždycky aspoň nakoukl do ložnice, protože ji chtěl vidět. Přesvědčit se, že je pořád skutečná. Její dlouhé vlnité vlasy ležely na polštáři a kolena mívala přitisknutá až k bradě. Radim se přes všechny zákazy připlížil a lehl si těsně za ni. Dýchal tak tiše, jak jen to šlo. Dodnes si dokáže vybavit, jak máma voněla. Jako vyprané peřiny a kytky v zahradě. Vůbec nechápal, jak je to možné, když do zahrady vůbec nechodila, přesto voněla jako ty kytky, jako fialky. Ostatní chlapi ve vsi se z ní prý vždycky mohli zbláznit, ale ona chtěla jenom tátu. Předtím i potom. Už navždycky a beze změny. Ve všech vyprávěních, v každé její vzpomínce, a že jich bylo, byl táta statečný hrdina, co chtěl jen bránit cizí ženskou a sám si kvůli tomu zničil život. Ten její a Radimův taky. Radim si tátu nedokázal vybavit, nestýskalo se mu po něm, ale po mámě strašně. Ta mu doopravdy scházela. Neuměl se smířit s tím, že tady pro něj většinu času vůbec není. Vždycky když mohla, tak někam utekla, zavřená ve svém pokoji, zmizela jako dým. Jako by všechna radost z domu odešla někam pryč, nahoru komínem, jen ta vůně fialek, ta zůstala. A o mnoho let později, nebo spíš ode dneška za pár dní, k ní přibyla taky vůně rumu, který se bůhví proč zjevil na hladině hluboké vody jako jediný záchranný kruh široko daleko, co ve skutečnosti nikoho nezachrání, ale načas, třeba i na dlouho, na něm můžete plout. Tak klidně.

Radim obchází dům po straně, vlastně se tak trochu plíží, i když tady ho z kuchyně máma vidět nemůže a takhle brzo ráno ven ještě nechodí. Chce jen nakouknout do zahrady. Jen na chvíli. Uvidět strom, který zasadil jeho děda kdysi. Pod ním lavičku, na které sedávali, tam úplně vzadu bylo dřív ohniště. Před lety u něj vyfotil Ilonu s Hankou, a co si pamatuje, měla tu fotku Hanka na svém psacím stole, možná ji tam ještě má. Anebo ji možná vyměnila za něco nového, jako máma to ohniště za složitou a přehnaně opečovávanou skalku. Chtěl by ji ještě vidět a něco jí říct, ale nemůže se jí teď podívat do očí, ona by to tam viděla. Na parapetu tedy jen nechá ležet jednu rudou růži a taky pozlacený prstýnek s červeným kamínkem na památku. Koupil ho Věře, protože ví, jak ráda má všechno, co se třpytí.

„Prosím tě, co to je?“ řekla mu ona před pár dny a znechuceně mávla rukou, jako by od sebe chtěla odehnat nějakou otravnou mouchu. To hovado, co kolem pořád bzučí, to je Radim. Hovado, co ani nekoupí pořádný prsten. Tahle bižuterie je pro Věru málo. Málo zlatá, málo okázalá, málo nákladná. Málo. Jako ostatně všechno, co jí kdy Radim dal. Chtěla by pořád víc, ale kde na to brát?

Radim tam chvíli u toho parapetu jen tak postává a pak celý dům obejde po stejné straně a zase se tak trochu plíží, snad že ho to takhle baví o něco víc. Připadá si jak postava z filmu, a dokonce se té myšlence pousměje. Pak už se pomalu vrací k autu u hospody. Když se do něj posadí a strčí klíčky do zapalování, napadne ho, že by se ještě mohl zajet podívat kousek odtud k rybníku. Ke stavidlu, kde se se naučil plavat a taky skákat šipku. Schválně si vyleze až na zábradlí a křičí: „Dívej!“ A jeho máma sedí na žluté osušce v trávě, je dnes výjimečně o něco míň smutná než jindy a ruce si dává před oči, protože nechce vidět, jak jde Radim z té výšky do vody po hlavě. Je to tak dávno, ale pořád je to pravda. I kdyby už na světě nezůstal nikdo, kdo by si to pamatoval, jednou se to stalo a už to nejde odestát. Právě při téhle vzpomínce se rozhodne, že to tady někde zahrabe. Nejradši by to spálil, ale rozdělávat oheň ve volné přírodě je blbost a pálit to doma se zapalovačem jedno po druhém, to by trvalo příšerně dlouho. Něco s tím ale udělat musí. Vrací se tedy do auta pro tašku, z kufru bere malý krumpáč a lopatu – obojí tam vozí od té noci, kdy šli za sídliště pohřbít Alešovo morče, protože on prostě nedal jinak, než že mu vystrojí důstojný pohřeb – a pak zase zpátky k rybníku a tam si vyhlídne jeden strom a říká si tady, tady u něj to bude fajn. Vyhrabe jámu hlubokou asi půl metru, což mu zabere daleko víc času, než by čekal. Taky se docela zadýchá. Sedí opřený o strom, na stehnech má položenou papírovou krabici od bot, co na dnešním privátním pohřbu představuje rakev, a v ní je celý jeho život. Mrtvý. Rozdělený do stovky malých papírků popsaných tím, co chtěl udělat, co stihl, co přesunul na jiný den, co už nikdy nestihne. Stručně a v bodech. Bez emocí. Jeho každodenní seznamy.

Vstane, opráší si ruce do kraťasů, nohou udupe navršenou hlínu, nasaje ten vzduch, co voní jako bezstarostnost, i když ve skutečnosti je to jen voda, listí a rostliny, které ani neumí pojmenovat, ale máma by uměla. Nejspíš by z nich Radimovi zase uvařila čaj, postavila ho v kuchyni na stůl a pohladila ho po vlasech úplně mlčky. Radim zatřese hlavou a zkontroluje hodinky na zápěstí. Ještě není ani osm, přesto má najednou pocit, že už zbývá jen strašně málo času, takže rychle odchází k autu a jede zpátky do Prahy.

Zdraví vrátného, který už takhle zrána sleduje televizi a bude ji sledovat celý den. Místo pozdravu jen mávne rukou. Radim ho chápe. Než nastoupí ranní směna, tak se pokaždé skoro udobrýdenuje. Teď už chce mít hlavně na chvíli pokoj, proto si nejspíš ani nevšimne, že Radim jde později než všichni ostatní.

„Co tak pozdě?“ volá vrátný a nesouhlasně přitom zvedne pravou ruku, jako by chtěl Radima ještě zadržet a promluvit si s ním o jeho nepravidelné docházce. Takhle by to dál nešlo. U mě v podniku takový bordel nestrpím.

Tak přece si všiml. Radim mu stejně neodpoví, tady z chodby by ho beztak už nikdo neslyšel. Schází po schodech o patro níž k šatnám. Odemyká skříňku s číslem 18 a vytahuje z ní svoje věci. Jednu po druhé je hází do tašky. Rozečtenou knížku, deodorant a mýdlo, hrnek na čaj s tmavou skvrnou, která obkreslila vnitřní kruh, jako čas, co nikde nezačíná a nikde nekončí, přesto se uzavřel, složil si ruce do klína, zůstala jenom sedlina, a taky ručník a pár drobných. Pracovní oděv ne, ten je jen vypůjčený. Kam by ho nosil? Nedopitou lahev kofoly a polomáčené sušenky odhodí rovnou do plechového koše na odpadky. Diagonálně, hezky přes celou místnost, a v obou případech se trefí. To mu udělá nečekanou radost. To malé vítězství nad okolnostmi. Pak zaklapne dvířka od skříňky, která už nezamyká. Klíče zůstaly uvnitř.

„Co tady děláš?“

Radim se otočí po hlase. Mirek jde ke své skříňce v rohu a něco v ní hledá. Z prstu na levé ruce mu teče krev, Radim tedy usoudí, že se Mirek v dílně zranil. V tom příšerném provozu se to stane raz dva a Radimovi se to už taky párkrát přihodilo. Bylo poměrně těžké vysvětlit to Věře, když ani nevaří a nemá se na co vymluvit. Prostě si krájel chleba a svezl se mu nůž. Věra kroutí hlavou, znechucená tím, že si vzala chlapa, co si ani chleba neuřízne pořádně. Radim se teď nechce s Mirkem vůbec bavit, takže jen rychle vezme tašku, ani se moc nerozhlíží, i když to měl původně v plánu, chvíli si tady jen tak posedět a zavzpomínat na časy, které vůbec neměl rád. Možná je to takhle lepší, prostě zmizet a vykašlat se na vzpomínky. Neřekne Mirkovi ani ahoj.

„Co blbneš, vole?“ diví se Mirek.

„Sbohem,“ houkne Radim na vrátného a on zase jen mávne rukou, ale pak se jakoby vzpamatuje a zeptá se: „Takhle brzo?“ Dokonce se zvedne ze židle a dívá se za Radimem. Později si postěžuje uklízečce Bohunce. Že prej výplatu by chtěli všichni, ale makat, makat nechce žádnej. Bohunka kývne a švihne mokrým hadrem o podlahu. Nakonec se oba domluví, že to tady budou muset začít víc hlídat.

Radim se při odchodu ani neotočí. Není za čím. Už je to všechno pryč. Rychlým krokem jde dál v tom příšerném vedru, kde vzduch je tak těžký, že se ani nehne. Jen tam visí pod nebem jak čerstvě vyprané prádlo. Určitě bude v noci pršet, napadne ho. Taky si náhle uvědomí, že se začíná potit v podpaží, a představí si, jak by se Věra zhnuseně zatvářila, nakrčila nos, panebože ty zase smrdíš, používej deodorant. Přitom Radim ho samozřejmě použil. Jako kdyby za to mohl, že je chlap.

„Tak jsem tady,“ vydechne pan Krátký. Dlaní si utře pot z čela a tu samou ruku pak podá Radimovi. „Žár jak v pekle, co?“

Radim mu předá obálku s penězi. Třináct set korun za dlužný nájem. Peníze posbírané po stovkách. „Radši si to přepočítejte.“

„To já vám věřím, vo to žádná.“ Stejně si to ale letmo přepočítá.

„V srpnu už to nebudu potřebovat,“ říká Radim. Je rád, že bude mít tuhle záležitost vyřízenou, že bude na světě aspoň někdo, komu nebude nic dlužit. Co je třináct stovek oproti jednomu čistému stolu.

Krátký zvedne oči od bankovek a upozorní ho, že tohle mu ale mohl říct dřív. Jak on to teď takhle narychlo pronajme. To přece nejde, a co výpovědní lhůta a vůbec. Radim se omlouvá. Možná to neměl v plánu. Nebo spíš jo, ale až do dneška to nebylo tak docela jisté. Slíbí tedy Krátkému, že mu ještě za ten červenec zaplatí, i když už tady nebude. Že mu peníze přiveze hned zítra cestou z práce. Takže bude dlužit i jemu. Takže žádný čistý stůl. Všude je to samej drobek.

„Pojďte mi to teda podepsat, nějakej papír, jako že končíte, ať v tom mám trochu pořádek,“ požádá ho Krátký a vede ho do jedné z garáží, kterou nejspíš používá jako vlastní kancelář. Má v ní strašný nepořádek, spoustu krabic, nářadí, staré hadry, nejrůznější věci naházené na jedné vysoké hromadě. Na zdech jsou nalepené plakáty svlečených žen, které tomu všemu dávají punc podivné úchylnosti. Radimovi najednou už ani tolik nevadí, že zrovna tomuhle chlápkovi bude něco dlužit, spíš ho napadne, že mu neměl platit vůbec nic. Podepíše ten dokument, co Krátký narychlo sepsal, a je rád, že odtud může zmizet.

„Hlavně to pak nezapomeňte vyklidit,“ upozorní ho Krátký na odchodu. Při chůzi si šlape na nohavice od kalhot, které jsou na jeho nízkou postavu zjevně moc dlouhé. Radim se tenkrát při prvním setkání neubránil smíchu. Nemohl si pomoct. Dokonce to pak řekl i doma Věře. To, že má Krátký krátké nohy, to je sranda, viď?

„A kdo to je?“ zeptá se Věra, aniž se aspoň pousměje.

„Majitel gar… no jeden takovej chlap, co s náma seděl dneska v hospodě.“ Radim sleduje Věru, jestli si nevšimla v jeho hlase něčeho podezřelého, ale Věře jsou jeho hospodské historky ukradené.

„Vysedáváš v té hospodě podezřele často,“ řekne a jde spát.

Chlapi v dílně se tomu ale smějou. Ti jo. Tak aspoň někdo.

Radim slíbí Krátkému, že garáž rozhodně vyklidí, i když dobře ví, že ji určitě vyklízet nebude. Trochu mu vadí, že zase lže, ale jenom trochu. Nemá ty věci takhle narychlo kam přesunout. Jde o několik kusů nábytku a štosy dokumentů v papírových krabicích, které před lety odvezl ze své kanceláře. Ze svojí firmy. Ze svého bývalého života, jehož zdání se před Věrou stále snaží udržet. Stoly a židle mohl prodat už dávno, dokumenty spálit, i když co on ví, nějakou dobu by se snad měly archivovat. Než aby si definitivně přiznal svoji porážku, radši to tedy zodpovědně archivuje. Ano, přesně to dělá. Skladuje celý svůj zkrachovalý byznys, o jehož konci nemá Věra stále ani ponětí. Každé ráno odjede Radim do kanceláře a pak se zas vrátí domů. Žádný jeho kolega ve fabrice si nedrhne ruce a špínu za nehty tak pečlivě jako on. Kdyby se Věra dověděla, že dělá ve fabrice, ten její pohled, ten výraz plný tiché zloby a odporu, ten by prostě nesnesl, ale lepší práci si nenašel. Možná ji ani nehledal. Možná se chtěl na všechno vykašlat a chvíli nic neřešit. Vyčistit si hlavu u výrobní linky. Bylo to jeho vykoupení. Úmyslné ponížení. Chtěl se na chvíli dotknout dna a odrazit se nahoru jak bublinky ve skleničce. Možná opravdu nepočítal s tím, že už se nestihne nadechnout. Najednou potřeboval svobodu daleko víc než peníze, ale Věře šlo vždycky především o ně. Radim si bral půjčky, aby ji mohl zahrnout luxusem. Nesplácel svoje dluhy a dělal si tím další, protože ona potřebovala nové auto a po něm kuchyň, taky počítač pro Aleše a kabelky a boty a vůbec. Věra je přesně ta žena, se kterou se nutně musíte cítit jen jako chlap, co selhal, ať už se snažíte sebevíc. Proto je Radim dnes tam, kde je. V garáži plné těžko utajované pravdy. Položí na zem tašku s věcmi, co si odnesl z práce, a vrata za sebou zase ani nezamkne. Klíče nechá vevnitř spolu s jednou odpovědí na otázku proč. Leží v obálce s nadepsaným adresátem. Pár slov, která si ta dotyčná možná nikdy nepřečte. Radim si stejně není jistý, jestli ten vzkaz pro ni vůbec napsal srozumitelně. Jak vysvětlit dvanáctiletému dítěti, že ho milujete, ale jinak to nejde? Má vůbec význam něco psát? Má vůbec význam tady něco nechávat? Najednou mu to připadá hloupé a představa, že se jeho věci ocitnou na hromadě těch ostatních krámů v kanceláři Krátkého, je mu vyloženě nepříjemná, ale už nemá sílu se pro tu obálku vracet a řešit to jinak, nakonec ji tam tedy nechá. Ať tuhle část konce rozhodne osud za něj, když už si s ostatním poradí úplně sám a po svém. A všichni se budou ptát, proboha proč to udělal, proč, proč, proč?

„Kdy se Aleš vrátí domů?“ ptá se Radim Věry.

„Proč se ptáš?“ diví se ona.

„Protože…“

„Jak jako protože?“

„Protože mám pro něj překvapení,“ řekne Radim a hned v příští vteřině mu samozřejmě dojde, jak morbidně to nakonec vyzní, ale teď už to nejde vzít zpátky.

„Překvapení?“ Z Věřiných úst to zní, jako by jaktěživo žádného překvapení ani nebyl schopen.

„Prosím tě, nech toho a řekni mi, kdy se Aleš vrátí domů. Víc po tobě nechci, za minutu mám jednání.“

„V pět, jako vždycky,“ odsekne Věra a položí telefon.

Ve čtvrtek se Aleš opravdu vrací vždycky v pět, hned po tenise, ale teď jsou prázdniny a Radim neví, jestli si Aleš s trenérem nedomluvil jiný tréninkový plán. Chtěl mít potvrzené, že dnes mezi čtvrtou a pátou nebude určitě doma. Nemůže dopustit, aby se vrátil dřív než Věra, která přijde těsně po čtvrté. Nemůže dopustit, aby s ním v bytě byl Aleš úplně sám. Na tohle je ještě malý. A Hanka taky. V jeho očích dítě, co nikdy nevyroste. Voda v řece zamrzne a ryby pod hladinou přestanou dýchat, ale pořád tam budou. Ztuhlé a nehybné v poslední vteřině na věčnost. Pohladí Hančinu pasovou fotku, co nosí v peněžence. Dlouhé vlasy stažené z čela nahoru do copu. Vážnou tvář, snad až příliš vážnou. Když se 1. listopadu 1994 narodila, hrozně pršelo a byla silná bouřka. Ilona pochodovala po malém bytě sem a tam a přesvědčovala Radima, že ji musí odvézt do porodnice, že je jí špatně. No moment, tohle není v plánu, říkal si Radim, protože termín porodu měl červeně vyznačen v kalendáři až o čtrnáct dní později. Teď na to ještě není připravený, to teda rozhodně ne.

„Nevydržíš ještě čtrnáct dní?“

„Nevydržím ani čtrnáct minut!“

To trochu přeháněla, pomyslel si Radim později, protože Hanka se narodila až hodinu po příjezdu do porodnice, kam stihl Ilonu odvézt v rekordním čase, ačkoli ještě vůbec neměl nacvičenou trasu. Dokonce našel i správný vchod, patro a dveře, to taky neměl nacvičené. A doma bude muset konečně smontovat postýlku a polepit všechny rohy. Vybavuje si, že Ilona o něčem takovém mluvila, ale není si jistý, jestli se to musí udělat už teď. Radši to udělá.

„To jste stihli taktak,“ oznámí mu doktor, když se Hanka narodí.

„Na ty rohy bylo ještě dost času,“ řekne mu Ilona, když se s Hankou vrátí z porodnice domů.

Když viděl Radim Hanku poprvé, tak se usmívala. Je vůbec možné, aby se takhle malé děti už smály? Není to jen nějaká křeč těsně před pláčem, co přijde hned vzápětí? Sledoval ji s podezřením. Nebyl si jistý, jestli ji drží správně, jestli ji třeba příliš nesvírá a ji to nebolí, nebo ji naopak nesvírá málo, ona se mu určitě vyvlíkne, upadne na zem a Ilona ho vztekle umlátí odsávačkou na mléko. Pořád na tohle všechno myslel, když držel Hanku v náručí, ale ona vypadala spokojeně, neplakala skoro nikdy. Možná právě to vyvolalo u Radima pocit, že je dobrý otec, a může se tedy o Hanku bez obav postarat. Radim ji přebaloval, koupal, uspával, učil ji jezdit na kole, lyžovat, udělat anděla ve sněhu a žirafu z kaštanů, vyzvedával ji ve školce, kdykoliv to jen bylo možné, dokonce ji sám doprovodil do první třídy, protože Ilona měla pásový opar, to všechno dělal a dělal to rád. Pak potkal Věru, hned ten první školní den. Najednou jako když někdo rozhází věci v pečlivě uklizeném pokoji, kde všechno bylo na svém místě, a už není. Věra stála na chodbě a vyprávěla si s většími dětmi, tak páťáky nebo šesťáky, co se vrátily z prázdnin. Upřímně se smála jejich vyprávění a překřikování. Radim se na ni díval tak upřeně, že ho Hanka musela zatahat za rukáv, aby ji znovu vnímal.

„Tati, ten kluk je blbeček.“

„Cože?“

„Že vedle toho blbečka nemusím sedět?“

„Nepoužívej tyhle výrazy, Hanko.“

„Ani když je to blbeček?“

„Kdo?“

„Ten kluk, co ho paní učitelka posadila vedle mě. Ona, tati, říkala, že budou sedět holky s klukama, aby kluci tolik nezlobili. Mně nevadí, když budu sedět s klukem, ale nechci sedět s tímhle. Prej mám šaty jako piča. Musím s ním sedět, tati? A piča se říkat může?“

Radim na chvíli odtrhne oči od Věry a podívá se na Hanku přísně. „Hanko, nepoužívej tyhle výrazy, nebudu ti to pořád opakovat.“

„To jsem neřekla já, tati, to ten blbeček.“

„Hanko, jestli budeš takhle mluvit, tak já ti dám doopravdy už pohlavek,“ Radim trošku zvýší hlas a Věra se podívá jeho směrem. Prostě se jenom podívá, a přesto se tím všechno změní. Radim to ví. Ví to už v té jediné vteřině. Že došel na rozcestí, kde musí odbočit, protože si nemůže pomoct. Příštích pár měsíců žije v utajení a jako ve snu. Jedinou skvrnou  na tomhle dokonalém ubruse, který si mírnix týrnix prostřel na manželský stůl, je fakt, že to všechno bude muset jednou přiznat Iloně. Dřív než na to přijde sama. Jenže jak?

„Musím ti něco říct,“ vyhrkne Radim, když mu Ilona konečně otevře dveře. Stojí tam před ním v dlouhém bílém tričku po kolena. Má bílou barvu ve vlasech, taky na rukou a malou skvrnu na krku hned pod pravým uchem. Předloktím si odhrne ofinu z čela a vydechne. Ten výdech znamená, že se jí to teď zrovna moc nehodí, že má spoustu jiných věcí na práci. Musí uklidit po malířích celý byt, taky se vysprchovat, umýt si vlasy a zajít do obchodu pro něco k večeři, protože pak už nebude mít kdy. Přesto zve Radima dál a ptá se, jestli si nedá kafe. Byt voní čisticími prostředky, barvou a minulostí, která tady přežila úplně celá, i když ji Radim zradil. Zavrtí hlavou.

„Čaj?“

Radim si sedne na židli k jídelnímu stolu. Jestli si dobře pamatuje, tak je na něm zespodu fixem napsáno AHOJ, a to J je obráceně, tak jak ho děti často píšou. Nejradši by se sehnul, jen aby se přesvědčil, že jeho vzpomínky jsou skutečné, ale tenhle stůl už mu nepatří. Stejně se trochu skloní, ale ne dost, aby pod stůl dohlédl. Je to spíš jen takový malý nekontrolovatelný pohyb, něco, co Radim udělat musel. Dnešek je ostatně takových věcí plný.

Ilona sedí naproti ní a působí netrpělivě. V jedné chvíli se dokonce podívá na hodiny na zdi. Neptá se Radima, co se děje, proč sem přišel a jestli se náhodou něco nestalo, jestli něco nepotřebuje. Nejspíš ji to vůbec nezajímá. Proč by taky mělo? Je to poslední člověk, který by ho ještě mohl zachránit, ale to ona neví. Jinak by tady neseděla a nesnažila se všechno urychlit tím svým těkavým pohledem na čas, co běží Radimovi stokrát rychleji.

„Vlastně jsem se přišel rozloučit,“ řekne Radim nakonec po chvíli ticha.

Ilona se na něj na moment upřeně zadívá. Dokonce si přestane hrát s kytkou ve váze, ze které nevědomky otrhala pár lístků. Zdá se překvapená a vzápětí jakoby naštvaná. Hanka jí určitě řekla, že se Radim přijde večer podívat na její baletní vystoupení. Že jí to slíbil. Zas ten svůj slib poruší, protože je vůl. Přesně tohle si teď Ilona myslí. Radim jí to vidí na očích, tak trochu přivřených v nesouhlasu, a na ústech přísně stažených do tenké linky.

„Jedeš někam pryč?“ zeptá se ho ještě.

Radim se dívá na její ruce. O něco starší, ale přitom pořád stejné. Pořád v tom neklidném pohybu, který Ilona neumí ovládnout. Teď znovu, jako už stokrát předtím, ho napadne, proč se vzdal jejich dotyku. Chtěl by Iloně říct, že jede někam daleko, odkud už není cesta nazpátek, ale to zní tak neuvěřitelně křečovitě a Radim patos nemá rád. Přesto by chtěl, aby ho pevně objala a řekla, že společně všechno zvládnou. Ať se klidně oba rozbrečí jak v nějakém sladkobolném seriálu, pro jednou to vydrží. Zároveň ale ví, že nemá právo zatahovat ji do svého zmaru. Nakonec tedy řekne, že vlastně ano, že jede někam pryč.

„Tak šťastnou cestu,“ popřeje mu Ilona a zní to lhostejně.

Radim se vrátí do auta, sedí tam uvnitř spařený jak vepř a dívá se skrz přední sklo ven na ulici. Přemýšlí přitom nad tou sámoškou. Kolik by jich musel vykrást. Kolik Vietnamců by musel vytočit svou drzostí a potom rozesmát tím tupým nožem. Kolik pokusů má ještě na to, aby splatil všechny svoje dluhy, a kolik šancí, aby Věře koupil vždycky to, co si přeje. Tolik sámošek v Praze ani není, a Věra ho beztak odepsala už dávno. Je s ním jen proto, že jí to dává jakýsi pocit důležitosti, ponižovat ho. Radim nastartuje vůz a jede pryč. Jede přes Nuselský most, pomaleji než obvykle, protože si ho celý pozorně prohlíží. Jede kvůli tomu dokonce tak pomalu, že ho vytroubí i vůz technických služeb. Radim ve zpětném zrcátku zahlédne zdvižený prostředníček, sám místo toho mávne rukou na omluvu. No dobře, tentokrát seš v právu ty. Šuline. Jen o dvacet minut později už sedí Radim doma v kuchyni na studené podlaze a dívá se do své dlaně. Kdysi někdo napsal, že sebevražda je jednou z možností, jak říct promiň.

Tak promiň.

A šťastnou cestu! Radim myslí na tu poslední větu, kterou mu Ilona řekla, a na to, jak jí sám říkal totéž, když někam odjížděla jejich zelenou felicií. Málokdy jezdil s ní, protože by si musel vyrvat všechny vlasy z hlavy. Ilona jezdila jako ženská a nejhorší na tom bylo, že ji řízení bavilo, že jezdila s nepředstíraným nadšením. Když zapomněla na přednost zprava, tak řekla jen: „Ejha.“ Když projela na červenou, řekla jen: „Tak tak.“ A když při couvání do něčeho vrazila, nervózně se rozesmála a řekla: „Ťuk.“

„Ťuk?“

Na to Radim neměl nervy. Vždycky jí radši jen popřál štastnou cestu a ona mu to teď vrátila jako tenisový míček na kurtu, který už ale Radim nedoběhne. Jen se ohlédne, aby se ujistil, že je v poli, že aspoň pokusit se mohl, ale k čemu by to bylo, když by stejně nedoběhl včas? Radim se, zpocený, sveze na lavičku a Ilona volá, ať se vrátí, ještě přece neskončili. Poskakuje z levé nohy na pravou, tak jak to nejspíš viděla v televizi při přenosu jednoho z tenisových pohárů. Na sobě má jen tričko a krátkou sukýnku a ve tváři namísto únavy pořád ten stejně široký úsměv. Zatímco Hanka v kočárku spokojeně spí, Radim všechny svoje vzpomínky zadusí hrstí plnou léků na předpis, na úzkost, na život po životě, na který stejně nevěří, i když by v tuhle chvíli bylo daleko jednodušší věřit. Na Boha. Na cokoliv. Pro jistotu vše mohutně zapije vodkou, kterou si nalil do skleničky, a několikrát těžce polkne. Ví dobře, že tento způsob sebevraždy je typický spíše pro ženy a že si ji zvolí pouhých pět procent mužů (zhruba). Když si tyto informace na internetu vyhledal, nebyl si jistý, jestli se má mezi těmi pěti procenty cítit výjimečně, anebo jako srab. Také se samozřejmě dočetl, že jím zvolený způsob sebevraždy bývá málokdy fatální – pouze v deseti procentech případů. Tak uvidíme, říká si. Na kousek modrého papíru, co má každý den přilepený na lednici, napíše tři velká písmena, která už nemají žádný význam. Dokonce je označí číslicí jedna, i když žádné další číslo už logicky nemůže následovat. Píše to takto vysloveně jen ze zvyku, Hanka bude mít ale později pocit, že tím chtěl určitě něco říct. Ne, nechtěl. Znovu si teď sedne na zem, opře se zády o kuchyňskou linku a myslí už jenom na Hanku. Na její smutné oči a úsměv tak vzácný. Na její dětství, které ukradl a poslal ji rovnou do nesrozumitelného světa dospělých.

„Tati, nikam nechoď, ať se neztratím.“

„Nikam nejdu.“

„Rodiče malé Haničky nechť si ji vyzvednou u stánku s občerstvením.“

Radimovi se hlavou honí zmatená minulost a do toho hraje hlasitá hudba z poutě. Najednou se s ním všechno zamotá a celý svět se rozmaže. Před očima se mu mihotají zvláštní výjevy. Ilona na něj mává z řetízkového kolotoče a Věra ho žádá, ať vystřelí tu žlutou růži. Radim se o to usilovně pokouší, ale nemůže se trefit. Do žluté ani jinam. Třesou se mu obě ruce a omlouvá se Věře, uznává, že teď to nedokáže, ale Věra na růži trvá. Na té žluté! Majitel střelnice, odporný vetchý stařec skoro bez zubů, vysype před Radima celý pytlík diabolek a hlasitě se u toho směje. Jen střílej, jen střílej. Skřehotá tak nepříjemně, že se Radim pootočí a trefí ho přesně mezi oči, stařec jen zamrká a konečně zavře hubu. Stačila jedna rána, ale na tu žlutou růži je i tisíc málo. Věra otráveně mávne rukou – ach jo – a jde pryč skrze tu hlasitou pouť a ani se neohlédne, i když za ní Radim volá, ať počká, ať se nezlobí. Běží za ní a vtom uvidí Hanku. Stojí u stánku s občerstvením a čeká na něj. Dělí je jen pár kroků a v té mezeře mezi nimi jsou na jedné vysoké hromadě všechna nevyřčená slova a věty, co tam zůstanou navždycky, protože věci se jakžtakž srovnaly a staré rány už nikdo z nich nechtěl znovu otevírat. Pouť najednou zmizí a místo slunečného odpoledne drobně mrholí a fouká docela silný vítr. Radim postává před porodnicí a čeká na Ilonu. Společně si vezou Hanku konečně domů. Je zabalená v zavinovačce tak poctivě, že jí z ní trčí jenom nos a koukají dvě velké modré oči, ve kterých se odráží Radimův dojatý a nevěřícný pohled.

„Je možné, že se nám podařilo něco tak dokonalého?“ ptá se Ilony.

„Zvláštní, viď?“

Ano, zvláštní by mohlo být přesně to slovo. Radim se dívá na Hanku a slibuje jí modré z nebe už napořád. Přijde mu to v tu chvíli tak samozřejmé jako nikdy nic, ale náhle se znovu objeví Věra a odvede ho pryč. Nadává mu za tu žlutou růži, co netrefil, a žádá cukrovou vatu, tu prý snad koupit zvládne. Celá pouť je zpátky, Ilona na něj zase mává z kolotoče a Hanka je zpátky u stánku s občerstvením. Na nohou má baletní střevíce a vlasy vyčesané do drdolu. Z tlampače se ozývá oznámení, že představení začne za pět minut. Radim ví, že to nestihne. Stojí v té frontě na pitomou cukrovou vatu, co nemůže opustit. Hanka nejspíš bude přesvědčená o tom, že na její baletní představení jednoduše zapomněl, nebo hůř, rovnou se na něj vykašlal. Možná ho bude kvůli tomu nenávidět. A možná jí nakonec ta nenávist pomůže se s jeho smrtí nějak vyrovnat.

„Jednu vatu.“

„Růžovou nebo zelenou?“

„Nevím, mně je to jedno.“

„Mně víc.“

„Tak teda obě.“

Radim se rozhodne, že jednu dá Hance. Znovu ji hledá očima a najednou si uvědomí, že ona je ještě příliš malá na to, aby už nepotřebovala tátu, i když je to táta, co selhal. Děti by neměly přicházet o rodiče takhle brzy. Na krátký okamžik ho dokonce napadne, že všechno to svinstvo ze sebe vyzvrací, znovu se postaví na nohy a uspořádá si celý svůj život od začátku. Všichni kolem budou šťastní a on třeba ještě taky, ale není schopný se ani pohnout. Leží s očima upřenýma do bílého stropu a úplně nakonec k němu přistoupí jeho máma. Podivné zjevení ve svatebních šatech, přes obličej má závoj a pod ním slzy. Křičí sbohem, milovaný, a natahuje po něm ruce. Radim se jí chce zeptat, proč je ve svatebních šatech, co to má všechno znamenat, ale nemůže ani otevřít ústa. Nějaké další ruce na druhé straně už ho odvádějí pryč. Z přehrávače v obývacím pokoji se k Radimovi nese hlas Johnnyho Cashe a on čeká na vysvobození tím nejjednodušším a zároveň nejtěžším způsobem, který si mohl zvolit. Končí svůj život s představou totální marnosti. Jakoby nic, a přitom tak moc.

Radimovo tělo najde Aleš. Jeho dětská tvář je plná bezradnosti a hlavně strachu z toho, že je s ním v bytě úplně sám. Nezavolá záchranku, tak jak ho to Věra i Radim pro podobné situace naučili, ale zavolá mámě. Křičí do telefonu, že Radim asi umřel, asi určitě. Pak si sedne na postel ve svém pokojíčku, kde se dokonce zamkne, tak šílený má strach. Kolena přitiskne k bradě a neovladatelně se třese. Věra Radimovi neřekla o tom, že hodina tenisu dnes vůbec neproběhne, i když samozřejmě věděla, že trenér je nemocný. A Radim se nikdy nedoví, proč mu tyhle naschvály Věra pořád dělala, a možná to nebude vědět ani ona. Teď jen opatrně položí telefon, protože když Aleš zavolal, zrovna si ve svém kabinetu lakovala nehty. Opatrně vytočí číslo záchranky, opatrně uzavře lahvičku s lakem, několikrát zatřepe pravou rukou ve vzduchu a pak běží ze školy domů. Hodně brečí, což je divné, protože to určitě nejsou slzy lásky. Je to jen sobecký pláč někoho, kdo teď bude na všechno sám. Sklání se nad Radimem, ale on už ji nevidí. Oči má zavřené a tvář ztuhlou v klidném výrazu, který už Věra nikdy nevymaže z paměti, i když se o to bude pokoušet. A jak.

„Proboha, proč to udělal?“ ptá se teď Věra stále dokola.

Proč. Proč. Proč.

Aleš mlčí. Jak to má vědět?

Později bude Aleš Hance vyprávět, jak Radim vypadal, když ho našel. Bude jí tvrdit, že měl ruce zkřížené na prsou, vlasy tak trochu rozcuchané, tváře oholené, ústa že se usmívala a nohy měl bosé, ale nic z toho nebude pravda. Snad že to Aleš viděl v nějakém filmu. Snad že chtěl dát Hance nějaké odpovědi, ačkoliv si z toho děsivého odpoledne zas tak moc nepamatoval. Šok jeho vzpomínky překryl jako mlha ranní krajinu na podzim. Věra nesnášela, když se Radim procházel po bytě nepřezutý. Proto si teď boty na sobě nechal. Jako poslední malou vzpouru, aby ji naštval. Krávo!

Několik příštích dnů se Hanka bude Aleše dokola ptát na každou maličkost, jako by jeho slova mohla dát všemu aspoň nějaký smysl. Nějak to všechno uzavřít. Dokreslit obrázek malovaný dětskou rukou. Podivně velké hlavy na hubených tělech a místo končetin jen čtyři čáry. Dlouhé vlasy sahající až k pasu patří Hance. Ta postava vedle ní není Ilona a není to ani Radim. Je jen o kousek vyšší než Hanka a drží ji pevně za ruku. Možná že tenkrát poprvé, na hodině výtvarné výchovy v šesté třídě, si Hanka uvědomila, že její vztah k Alešovi se změnil. Že už nikdy nebude stejný jako dřív.

Řekni, že to nebyla jen představa

Můj otec spáchal sebevraždu, když mi bylo dvanáct. Dopis na rozloučenou vypadal jako seznam věcí, které si nalepíte na ledničku, abyste na ně nezapomněli. Žádné oslovení. Žádné vysvětlení. Žádné promiň. Jen modrý papírek vytržený z bloku. A na něm jako opuštěný člun plavalo všechno to, co z jeho života zbylo. Na klidné hladině. Na moři bez vln. Na jednom řádku označeném číslicí jedna.

1. Nic.

Už tenkrát mi bylo jasné, že do toho jeho nic jsem se vešla i já. Že se do něj vešel úplně celý svět. Že nakonec nic bylo to jediné, co mělo význam. Co bylo skutečné. Hmatatelné. Přítomné. Bolestné. A velké. Větší než radost z toho, že mám pořád samé jedničky nebo že jsem udělala zkoušky na gympl. Zapomněl na večerní vystoupení baletu. Na svůj slib, že přijde. Místo toho prostě odešel. Vzal svůj osud do hrsti plné tablet potažených barevným filmem, takže jeho černý konec měl červenou, žlutou, modrou a bůhví jakou další barvu. V mých uších má tátova smrt hlas Johnnyho Cashe, který naplnil byt spolu s jeho zoufalstvím až po strop. Zůstalo jen to nic, co bylo daleko větší než moje láska, která tátu už nejspíš nezajímala. Větší než moje slzy, které stejně neviděl. Nikdo je neviděl. Utřela jsem je z tváře dřív, než se na ní stačily objevit. Schovala jsem je v sobě už tenkrát před lety, když se naši rozváděli. Mám je tam pořád.

Radim se chce rozvést. Řekne to Iloně tak, jako by o nic nešlo, u televize během večerních zpráv. Jako by s tím ona měla počítat už dávno, že to takhle skončí. Že tyhle věci se stávají. Cože? A kdo je Věra?? Hanka už je ve svém pokoji a chystá si věci do školy na další den a on prostě řekne, že je konec, protože líp to říct nedokáže. Nacvičoval si to před zrcadlem dlouho, ale zjevně blbě.

„Je konec.“

Pak vstane od stolu, udělá to pomalu – je ale možné, že se všechno zpomalilo jen v Iloniných nevěřících očích –, pomalu otevře odpadkový koš a pomalu do něj seškrábne zbytky z talíře a osm let jejich manželství. Víko se pomalu zaklapne. Pozítří přijedou popeláři a všechno to odvezou na skládku. Na hromadu plesnivých potravin, zkažených slibů a naivních představ o jednom vztahu na věčnost. Ilona vůbec nechápe, co se to děje. Vypne zvuk u televize, aby pořádně slyšela Radimovo vysvětlení, ale on se s ní nechce vůbec bavit. Možná se stydí. Klopí oči nebo se dívá jinam. Přitom si nervózně vytahuje klouby na prstech, pokaždé to odporně lupne do ticha. Na obrazovce právě někdo vzlétne balonem až nahoru do nebe a Ilona z něj zrovna padá přímo dolů, najednou až neuvěřitelně rychle. Oči má dokořán otevřené a obličej se jí tím prudkým letem roztahuje do stran, zuby pevně stisknuté, že skoro nemůže dýchat. Nakonec ji zastaví prudký náraz na tvrdou zem, protože o tu se zastavíme vždycky. Radim se přizná, že má už několik měsíců vztah s jinou ženou.

„Jak se jmenuje?“

„Je to důležité?“

„Jistěže je.“

„Věra.“

Takže Věra. Jak asi vypadá někdo, kdo se jmenuje Věra? Ilona to jméno zašeptá s předpokládanou nenávistí. Stane se pro ni zhmotněním odporu, stejně jako jeho nositelka. Není schopná ho ani normálně vyslovit a nikdy pořádně nebude. Pálí ji na jazyku a škrábe v hrdle, jako by snad chtěla spolknout lžičku skořice anebo písku. Taková hloupost, zkoušet udělat právě tohle.

„Vodu!“

Radim snaživě přiskočí ke kuchyňské lince. „Se sirupem nebo bez?“

„Nechovej se jako kretén,“ hlesne Ilona, což si Radim správně vyloží tak, že v dané situaci stačí voda bez sirupu. Postaví před Ilonu sklenici čisté vody a poodejde do bezpečné zóny, kam Ilona snad sklenici nedohodí. Ilona se napije a do bezpečné zóny dohodí s přehledem. Ozve se výkřik (její) a na lino na podlaze se sesype sklo. Radim na nic nečeká a rychle si sbalí pár nejnutnějších věcí do kufru. Do toho stejného kufru, který si jako rodina vždycky brali s sebou na dovolenou do Chorvatska nebo jinam k moři. Zamává na Hanku, která vykoukne z pokojíku škvírou mezi pootevřenými dveřmi, a pak prostě uteče. Tiše za sebou zavře, přivolá výtah a venku nastoupí do modrého vozu, který na něj před domem celou tu dobu čekal. Několik životů se teď nedobrovolně změní tak jednoduše, otočením klíče v zapalování. Auto několikrát poskočí a pak zůstane stát. Zdechlo ti to, Věro! Ilona stojí u okna a pohled má upřený dolů na ulici. Myslí na svoje dětství. Na den, kdy od ní a od mámy odešel její táta. Na podobné okno v jiném domě. Na otcovy stopy ve sněhu, protože tenkrát zrovna chumelilo, a ona už mu pak nikdy znovu neřekla táto. Ale ze všeho nejvíc myslí na to, že historie se opakuje, protože na světě nejspíš není dost příběhů, aby každý z nás mohl mít svůj vlastní, úplně jiný než všechny ostatní.

„Kam šel táta?“ ozve se za jejími zády. Hanka je už v pyžamu, do kterého se převlíkla, aniž ji o to někdo musel stokrát žádat jako obvykle. Dokonce Iloně hlásí, že zuby si vyčistila. I ty vzadu! Na prsou má potisk medvídka Pú a v očích otázky.

„Do práce,“ zalže Ilona, protože pravdu ještě říct neumí. Ještě tomu ani sama nevěří, ale už tuší, že bude muset.

„Zas tam nějakej blbec něco zkurvil?“

„Cože?“

„To říkal táta minule, když se vrátil až pozdě v noci, že tam nějakej blbec něco zkurvil. Já jsem ještě nespala, já jsem ho slyšela.“

„Mazej do postele,“ vyžene ji Ilona. „O tvém slovníku si promluvíme jindy.“ Stejně jako o dalších nepříjemných věcech, myslí si Ilona a už teď je jí z toho špatně od žaludku. Hanka zacouvá zpět do svého pokoje. Na nic už se neptá a do rána nevyleze. Ilona si vezme silné prášky na spaní, ale stejně usne až nad ránem. Když zazvoní budík, natáhne svoji dlaň na levou stranu. Dělá to tak vždycky. Vždycky se Radima zlehka dotkne, jen aby se ujistila, že tam je, ale on tam není. V první vteřině Ilona vůbec nechápe proč. Hned v té další už chápe bohužel všechno. Když o pár minut později chystá Hance snídani, všimne si na lednici přichyceného seznamu, který napsal Radim. Co si pamatuje, každý den si psal seznam toho, co má udělat, a magnety ho přidělával na lednici. Napadne ji, že na tom lístku chybí položka Říct Iloně, že jsem sráč. Místo ní tam jsou jen obvyklé věci. Nejspíš ho ten rozvod napadl někde mezi Zavézt auto do servisu a Koupit vrtáky, anebo pro něj nebyl natolik důležitý, aby si ho napsal.

Ve skutečnosti neměl Radim v plánu oznámit to právě ten konkrétní večer, ale Věra na tom trvala. Dneska, nebo nikdy. A Radim na to ultimátum přistoupil, protože zítra by to bylo stejně těžké jako dnes a pozítří jako zítra. Vždyť je to jedno. Čtvrtek nebo pátek, a proč si kazit víkend.

Ilona čeká, že se Radim zastaví doma pro další věci. Nejspíš v době, kdy ona doma nebude – prostě sráč, no –, ale on se k jejímu překvapení neobjeví vůbec. Všechny jeho věci jsou pořád na svých místech. Ilona si není jistá, jestli by je tedy neměla zabalit sama. Nějak hezky a přehledně je poskládat do krabic, aby s nimi Věra neměla při vybalování příliš práce. Nebo by je mohla rozstříhat na malé kousky. Rozmlátit. Co hoří, to zapálit. Co kdyby to všechno vyhodila z okna? Jak dlouho letí vzduchem nažehlená košile?

Osm vteřin.

Má být naštvaná, nebo prosit Radima, aby zůstal? Už jenom kvůli Hance by to možná měla zkusit. Ale ona ho přece nechce vydírat dítětem. Jestli ji nechce, tak ať si jde. Byla by stejně radši, kdyby zůstal. Kdyby se věci, na které si zvykla, v jejím životě neměnily. Ani neví, jak to má Hance vysvětlit, tak ať to udělá Radim. On za to může. Věra, proboha, jak ho vůbec napadlo začít si s někým, kdo se jmenuje zrovna takhle?

Hodinky letí jen tři vteřiny.

„Už je táta doma?“ zeptá se Hanka nad hrnkem horkého kakaa.

„Není. A nesrkej!“

Hanka se ptá Ilony každé ráno několik měsíců. Pak najednou prostě přestane a zvykne si na to, že už tam táta s nimi není, ale nikdy neřekne, jak se kvůli tomu všemu skutečně cítí. Nechce se nikomu svěřovat. Nechce nic řešit. To má po Radimovi, myslí si Ilona.

„Přece bys nechtěla bydlet na dvou místech,“ řekne moje máma.

„U nás ti nebude nic chybět,“ řekne můj táta.

„U mě jí snad něco chybí?“

„Nech toho, Ilono.“

„Ty toho nech.“

„Zase začínáš.“

„Já?“ Máma se podívá bojovně na tátu a táta na ni. V další z nesmyslných slovních rvaček, po které si naštěstí znovu uvědomí, že jde hlavně o mě.

„Co si přeješ ty, Hanko?“ naléhají oba.

„Čokoládový dort se šlehačkou.“

„Nedělej si z toho srandu.“

„Nedělám.“

„Koupím ti, co budeš chtít.“

Máma naštvaně: „Myslíš, že si můžeš koupit dítě?“

Táta odhodlaně: „Jo.“

A potom se zase začnou hádat a vytahovat na světlo i věci, co se snad nikdy nestaly. Strašně zbytečně. Máma tátovi dokonce vyčte i to, že kdysi v moři utopil foťák. Prej teď kvůli jeho blbosti nemá z dovolené v šestadevadesátém žádnou fotku.

„To si jako myslíš, že jsem to udělal schválně?“

„Jo!“

Já myslím, že ne, ale můj názor ve skutečnosti nikoho nezajímá. Nikdo nechce vědět, na co myslím, když usínám v bytě plném pláče, kde celou noc sněží peří, protože máma roztrhala tátovu peřinu. Pod tou svojí mačkám pár starých fotek, na kterých jsme všichni pohromadě, kde není místo táty jen odstřižené místo. Jako by ty lesklé obrázky hrály nějakou roli. Jako by nás společná minulost ještě mohla zachránit. Všichni víme, že nemůže. Že to nezůstane vcelku. A já vím, že se musím rozhodnout, ale nevím jak. Mám je oba ráda úplně stejně. Asi jako má člověk rád obě svoje nohy. Kterou si přejete uřezat? Levou? Nebo snad pravou? Žádnou! Anebo je mi to jedno.

Slíznu ze lžičky čokoládovou polevu a vyslovím to nahlas. Oni se tváří, že to vůbec nechápou.

„Jakou nohu, co to meleš?“

„Neumaž si tričko.“

O pár měsíců později to zopakuji před soudem a ta soudkyně se tváří, že to naprosto chápe. Mile se usmívá a na zubech má obtisknutou rudou rtěnku. Když ji na to upozorním, naštvaně semkne rty.

„Na shledanou,“ zašeptá otec, když to všechno skončí.

„Snad radši sbohem,“ utrousí soudkyně.

Zavrzají židle. Bouchnou dveře. Schodů se ve spěchu dotknou naše podrážky. Prudký vítr smete jedno nepovedené manželství z povrchu zemského. Nabere s sebou i máminu dlouhou sukni a její svědomitě vyfoukaný účes. Směju se tomu a ona mi schválně narazí na hlavu pletenou čepici, pod kterou mě vždycky strašně svědí vlasy. Táta odejde doprava. Já s mámou rovně. Rychle. Na červenou. Řekne jen: „Přidej.“ A přitom se mě za celou dobu nikdo nezeptal, jestli ještě můžu. Jestli toho všeho už taky nemám dost. Doma se zavřu u sebe v pokoji. Taky bych se zamkla, ale jsem prý ještě příliš malá na to, abych měla od svého pokoje klíč. Zvláštní, že na tu bolest, co mi oba působí, už malá nejsem. Medvídek Pú natištěný na mém bavlněném pyžamu a plyšový králík, se kterým jsem si zvykla usínat, jsou jedinými svědky mého skutečného trápení. Tichými. Jako nespravedlnost, proti které nemůžete nic udělat, protože ani nevíte co. Stejně je nikdo nepředvolá. Není důvod. Věci se nakonec vždycky samy změní, když už nemůžou zůstat takové, jako byly. A my taky.

Ilona balí Hance věci k Radimovi a snaží se přitom nemyslet na to, kdo je bude za chvíli vybalovat. Moc jí to nejde. Kalhoty, trika, boty, sponky, kartáček na zuby ne, ten prý jí Věra koupila a spoustu dalších věcí taky. A další spoustu věcí prý Hance bude půjčovat Aleš. Syn Věry z prvního manželství. Tak vida, ona už byla vdaná. Nějaký vůl si ji vzal, ale byl dost chytrý na to, aby se s ní později taky rozvedl. Jak asi dopadne Radim? Ilona mu už naznačila, že s Věrou to rozhodně nebude žádná výhra. Viděla ji sice jenom jednou, ale to jí stačilo. Ten její zvláštní bojovný pohled, neupřímný úsměv a způsob, jakým s Radimem komunikovala, jak nadřazeně vůči němu vystupovala, jak ho měla v hrsti, to bylo na Ilonu příliš. Nechápala, že to Radim nevidí, ale chápala, že cokoliv proti Věře namítne, bude znít jen jako žárlivé obvinění zoufalé manželky, co už ani manželkou není. Přesto se o to párkrát marně pokusila a pak to nechala být. Už to není její věc. Jediné, na čem teď záleží, je Hanka. Aby ona byla spokojená, to jediné je důležité. Aleš je jenom o dva roky starší, tak snad si jako sourozenci budou rozumět, doufá Ilona a do kufru vloží Hančiny ručníky s vyšitým slůnětem místo monogramu. Ale Věru, tu mít ráda nebude. Ilona si to tajně přeje, i když by si kvůli Hance měla přát opak. Kde je sakra ten modrý svetr? Bojí se, že jí třeba začne říkat taky mami. To potom asi umře bolestí. Když na to pomyslí, všechno se to v ní nějak sevře a hlava se jí zatočí, tak si radši na chvíli sedne na pohovku. Zpod zadku pak vytáhne ten modrý svetr. Takže tady byl. Teď už jenom pyžamo. Jedno nebo dvě? Mámu má stejně jenom jednu, ujišťuje Ilona samu sebe a chce se jí brečet, kvůli Hance se ale drží. Vidí na ní, že ona se kvůli ní drží taky. Tak se obě drží a obě předstírají před tou druhou, že je všechno v pořádku. Že bude úplně normální jednou týdně se takhle zabalit a odejít žít jinam. Do druhé rodiny. Která je ale první a která je ta druhá?

Hanka se odmítala ke střídavé péči jakkoliv vyjádřit. Ilona tušila, že ji nechce zklamat tím, že by bydlela i u Radima, anebo Radima tím, že by bydlela jenom u ní. Na její věk po ní asi chtěli až příliš, ale v tu chvíli jim to prostě nějak nedocházelo anebo jim to nedocházelo docela.

„Tak řekni něco.“

„Něco.“

„Hanko!“

Oba trvali na tom, aby si Hanka sama řekla, co pro ni bude nejlepší. Chtěli tím nejspíš jen ospravedlnit svoje vlastní selhání, protože nejlepší to pro Hanku už nikdy nebude. To věděli oba. Hanka ale neřekla nic až do rozvodového stání. Tam prohlásila, že je jí to úplně jedno, což si soudkyně zjevně vyložila tak, že je dost silná, a střídavé péči se tedy snadno přizpůsobí.

„Chceš si vzít s sebou nějaké hračky?“

„Koupil ti něco táta?“

„Tenisky.“

No právě!

„Co je tohle?“

„Kšiltovka.“

„On ti ji Aleš půjčil?“

„Dal.“

„Co se šklebíš?“ zeptá se ježibaba.

„Byla.“

„Kolik to stálo?“

„Vosum stovek.“

„Prosím?“