Translation © Jana Srbová, 2024 

Postface, Editor, Photograph © Josef Pepson Snětivý, 

www.pepson.cz, 2024 

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2024 

Digitální formáty: drusala.cz 

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2024 

ISBN 978-80-7475-496-8 (ePUB) 

ISBN 978-80-7475-497-5 (Mobi) 

ISBN 978-80-7475-498-2 (pdf) 

Část první 

Na břehu řeky Neckar leží mlýn, oblíbený cíl spousty lidí, kteří si chtějí někde posedět u kávy – což je v Německu téměř celonárodní móda. Na poloze toho mlýna přitom není nic zvlášť přitažlivého: nachází se na mannheimské (rovinaté a neromantické) straně Heidelbergu.

Mezi lopatkami mlýnského kola, roztáčeného řekou, hlučně tryskají proudy vody. Hospodářské budovy a obytný dům formují hezky udržovaný čtyřúhelník. Na straně vzdálenější od řeky se prostírá zahrada plná vrb, loubí a záhonů s květinami. Ty sice nejsou příliš pečlivě upravené, ale překypují bohatstvím květů a bujných popínavých rostlin, které smyčkami svých výhonů drží loubí pohromadě. V každém z jednotlivých loubí stojí bíle natřený dřevěný stůl a okolo něj lehké židličky stejné barvy i materiálu.

V roce 184- jsem tam zašla na kávu s několika přáteli. Starý mlynář nás přišel pozdravit, protože některé z nich znal už z dřívějška. Byl to muž statné postavy a v jeho zvučném hlase zněl přátelský, důvěrný tón. Halasný smích, kterým nás vítal, dobře ladil s jeho bystrým pohledem, vybranou látkou jeho kabátce i s celkovým duchem tohoto místa.

Mlýnský dvůr byl plný drůbeže všeho druhu. Ač mohla najít dost potravy k obživě – zem byla pokrytá rozházeným krmivem –, mlynář se s tím nespokojil. Vytahoval z pytlů plné hrsti zrní a velkoryse je házel slepicím a kohoutům, kteří mu v nedočkavé chtivosti vbíhali až pod nohy. Podle všeho tuto činnost prováděl ze zvyku: během ní s námi stále hovořil a každou chvíli křikl na svou dceru či služebné, aby si pospíšily s kávou, kterou jsme si objednali. Doprovodil nás k našemu stolu v podloubí a dohlédl, abychom byli obslouženi tím nejlepším, co jsme si jen mohli přát. Teprve pak se od nás odpoutal a obešel ostatní loubí, aby se ujistil, že je dobře postaráno i o všechny ostatní hosty. Nakonec se tento blahobytně a šťastně vyhlížející chlapík obrátil k odchodu; cestou si pohvizdoval prostou melodii.

„Jeho rodina vlastní tenhle mlýn už od dávných časů palatinátu. Tedy – spíš bych měl říct, že vlastní tenhle pozemek, protože hned dvakrát po sobě jim mlýn vypálili Francouzi. Jestli chcete Scherera rozpálit doběla, stačí se před ním zmínit o francouzské invazi.“ V tu chvíli však už mlynář, stále s monotónním pohvizdováním, sestupoval z poněkud vyvýšené zahrady na mlýnský dvůr, takže jsem nejspíš propásla šanci vidět ho rozčileného.

Už jsme byli skoro na odchodu, kávu jsme měli téměř dopitou a skořicový koláč snědený, když na husté listoví nad našimi hlavami dopadly první těžké cákance deště. Rychle sílily a houstly, až začaly pronikat křehkými listy, jako by stříšku nad námi chtěly roztrhat. Všichni hosté se začali zvedat a prchat pod přístřešek anebo venku hledali své kočáry. Na schodech do zahrady se znovu objevil mlynář: spěchal s červeným deštníkem, připravený schovat pod něj každého, kdo ještě zůstal v zahradě. V patách mu běžela dcera a ještě další dvě dívky, všechny také s deštníky.

„Pojďte dovnitř, pod střechu, nenechte se pobízet! Je to letní bouřka, a než ji řeka odnese pryč, bude tohle místo tak hodinu dvě pod vodou. Tudy, tudy!“

A tak ho naše společnost následovala do domu. Nejprve jsme vešli do kuchyně. Takovou spoustu naleštěného nádobí, měděného a cínového, jsem ještě nikdy neviděla. I všechno dřevěné náčiní bylo stejně důkladně vydrhnuté. Podlaha z červených dlaždic byla bez poskvrnky, když jsme vstoupili, ale během dvou minut se celá zablátila, jak po ní šlapaly tolikeré nohy. Místnost se rychle plnila, a to mlynář stále přiváděl pod svým velkým deštníkem další lidi. Zavolal dokonce i na psy a nechal je, aby si lehli pod stoly.

Jeho dcera mu něco řekla německy, a on pobaveně zavrtěl hlavou. Všichni se rozesmáli. „Co říkala?“ zeptala jsem se. Moje přítelkyně odpověděla: „Ať příště vezme dovnitř i kachny ze dvora! – Jestli sem ale přivede ještě další lidi, tak se tu udusíme. Ta bouřka venku a tady ta kamna a spousta zapařeného oblečení… Vážně si myslím, že bychom se měly dovolit a proniknout hlouběji do domu – možná bychom mohly pozdravit Frau Schererovou.“

Přítelkyně pak opravdu požádala mlynářovu dceru o dovolení, zda můžeme jít navštívit její matku. Pozvali nás dál, a tak jsme se zakrátko ocitly v další místnosti, malé, úzké a světlé. Zastávala funkci jakéhosi salonu s výhledem na Neckar. Podlaha byla díky leštidlu kluzká a protáhlá zrcadla na stěnách proti oknům odrážela věčný pohyb plynoucí řeky. V místnosti stála porcelánová kamna, zdobená staromódními mosaznými ornamenty, u zdi pohovka potažená utrechtským sametem, před ní nevelký stolek, na něm váza s umělými květinami a pod ním kobereček z česané příze. A nakonec byla ve výklenku salonu umístěna postel; ležela v ní ochrnutá mlynářova manželka a pilně pletla. Výčet toho, co se nacházelo v pokoji, se mi zprvu zdál být úplný, ale když jsem chvíli tiše seděla na pohovce, zatímco má přítelkyně vedla konverzaci v jazyce, jemuž jsem rozuměla jen napůl, padl mi zrak na obraz v tmavém koutě. Zvedla jsem se a šla si jej prohlédnout zblízka.

Byl to portrét mladé, mimořádně krásné dívky, očividně středního stavu. Ve tváři měla vepsanou jemnou noblesu; zdálo se, jako by se záměrně stranila pohledu očí, které na ni malíř upíral. Vlastně to nebyl nijak výjimečně namalovaný obraz, ale cítila jsem, že podobu dívky zachytil dobře – soudila jsem tak podle toho, jak silný dojem o dívčině osobnosti vyvolával. Podle šatů bych hádala, že byl namalován ve druhé polovině minulého století. Později jsem se dozvěděla, že můj odhad byl správný.

Využila jsem malé pauzy v rozhovoru:

„Zeptala by ses Frau Schererové, kdo je na tom obraze?“

Moje přítelkyně tuto otázku zopakovala a dostala dlouhou odpověď v němčině. Pak se obrátila ke mně a začala s překládáním:

„Je to podobizna pratety jejího manžela.“ Postavila se vedle mě a s účastnou zvědavostí si obraz prohlížela.

„Podívej, tady na té otevřené stránce Bible je napsané její jméno: Anna Schererová, 1778. Podle Frau Schererové se v rodině traduje, že tahle krásná dívka s pletí jako lilie a růže strachem úplně ztratila barvu, takže se jí říkalo Šedá žena. Podrobnosti nám prý sdělí její manžel, ale podle toho, co mi Frau Schererová řekla, žila tahle Anna Schererová celý život v neustálé úzkosti. Mlynář má prý i nějaké papíry, které Anna sepsala pro svou dceru. Ta zemřela právě v tomhle domě nedlouho poté, co se sem Frau Schererová provdala. Můžeme se pana Scherera na celý příběh zeptat.“

„Ano, to určitě uděláme!“ souhlasila jsem.

A zrovna v tu chvíli se náš hostitel objevil: přišel se podívat, zda nám něco nechybí, a informoval nás, že poslal do Heidelbergu pro kočáry, aby nás odvezly domů. Neviděl žádnou šanci, že by silný déšť v nejbližší době ustal. Moje přítelkyně mu poděkovala a bez otálení přešla k naší žádosti.

„No ano,“ řekl a tvář se mu proměnila. „S tetou Annou je to smutná historie. A všechno jen kvůli tomu pekelnému Francouzovi. Trpěla kvůli němu i její dcera – sestřenka Uršula, jak jsme jí říkali, když jsem byl malý kluk. Jistě, ta hodná Uršula byla i jeho dítě. Hříchy rodičů dopadají na jejich děti! Takže vy, mladá dámo, byste chtěla vědět, jak to všechno bylo? No dobrá – existuje rukopis, něco jako omluva tety Anny za to, že své dceři zhatila zasnoubení. V tom psaní odkrývá skutečnosti, kvůli nimž se sestřenka Uršula neprovdala za muže, kterého milovala. Žádný další hodný chlap se pak už v jejím životě neobjevil – a to jsem slyšel, že i můj otec by byl vděčný, kdyby se stala jeho ženou.“

Po celou dobu své promluvy se mlynář přehraboval v zásuvce staromódního stolku. Když se k nám pak otočil, držel v ruce svazek zažloutlých papírů. Podal je mé přítelkyni se slovy:

„Vezměte si to, odneste si to domů, a pokud se vám chcete luštit naše kostrbaté německé písmo, můžete si to nechat, jak dlouho budete chtít. Jenom mi to potom zase musíte vrátit, a to je všechno.“

A tak se k nám dostal následující rukopis, který nás zaměstnával během mnoha dlouhých večerů nadcházející zimy. Překládaly jsme jej a místy zkracovaly. Text začínal zmínkou o bolesti, kterou jeho autorka své dceři způsobila svým nevysvětleným odporem k dceřině naplánovanému sňatku. Pochybuji však, že bez nápovědy, kterou nám mlynář poskytl, bychom z těch vášnivých, kusých vět získaly představu, jaká scéna se těsně předtím, než Anna začala psát, odehrála mezi matkou a dcerou – a možná i třetí osobou.

„Ty svou dceru nemáš ráda, matko! Je ti jedno, že má zlomené srdce!“

Ach, Bože! Tato slova mé milované Uršuly mi stále znějí v uších, jako by ve mně měla zůstat až do chvíle, kdy budu ležet a umírat. A její soužením zbědovaný obličej, zmáčený slzami, stojí mezi mnou a vším ostatním. Dítě moje! Srdce se jen tak nelámou; život je velice tvrdý a stejně tak hrozný. Rozhodnutí ale nechám na tobě, Uršulo. Řeknu ti všechno – a budeš to ty, kdo ponese břemeno volby. Možná se pletu. Zůstalo mi už jen málo důvtipu. Ostatně myslím, že jsem ho nikdy neměla na rozdávání. Místo úsudku mi ale nyní slouží instinkt, a ten mi říká, že ty a tvůj Henri se nikdy nesmíte vzít. Připouštím, že se možná mýlím. Přála bych si, aby má dcera byla šťastná!

Ukaž tento dopis dobrému knězi Schriesheimovi, jestli budeš mít po jeho přečtení nějaké pochybnosti nebo si nebudeš něčím jistá. Všechno ti však vyložím jen pod jednou podmínkou: o tom všem pak mezi námi už nikdy nepadne jediné slovo! Jakékoli další otázky by mě zabily. Znovu bych to všechno viděla před sebou.

Jak víš, můj otec byl majitelem mlýna na řece Neckar – toho, kde dnes žije tvůj nově nalezený strýc Scherer. Jistě si vybavuješ, s jakým překvapením nás tam loni přijali – jak mi tvůj strýc nevěřil, když jsem mu řekla, že jsem jeho sestra Anna. Příliš dlouho žil v přesvědčení, že jsem po smrti. Určitě si vzpomínáš, jak jsem ho musela zavést ke svému obrazu, namalovanému před mnoha lety, a ukazovat mu trpělivě, rys po rysu, jak se má podobizna podobá i tobě, a potom, jak jsem mluvila dál, připomínala jsem nejprve sobě a pak i jemu detaily z těch časů, kdy obraz vznikal. Oživovala jsem všechna ta veselá slovíčka, která tehdy přeskakovala mezi námi: mezi šťastným chlapcem a mladou dívčinou. Připomněla jsem zvyky našeho otce i místa, kde stály jednotlivé kousky našeho nábytku nebo třešeň, kterou už mezitím porazili. Tehdy stínila okno v mém pokoji a můj bratr se jím dokázal protáhnout a vylézt na nejvyšší větev, která ještě unesla jeho váhu. Natrhal pak plnou čepici třešní a podal mi ji oknem dovnitř. Já seděla na parapetu a bála jsem se o něj tak, že jsem neměla ani pomyšlení, abych ty třešně jedla.

Jenže Babetta, která teď byla mou švagrovou, se k přivítání neměla, a tak jsem nakonec v Heidelbergu bydlet nezůstala, i když jsem to předtím plánovala, protože jsem chtěla být Fritzovi nablízku. Spokojila jsem se s jeho slibem, že bude otcem mé Uršuly, až zemřu a tenhle úmorný svět opustím.

Byly to tehdy šťastné, poklidné dny. V domácnosti jsem měla k ruce Kätchen a všechny domácí práce, které jsme dělaly, dokázal můj starý, statečný otec ocenit – k ženám se vždy choval laskavě a shovívavě, i když na mlýnskou chasu býval přísný. Oblíbil si však nejstaršího učedníka ve mlýně, Karla. Dnes je mi jasné, že si přál, aby se se mnou Karl oženil, a že také Karl samotný po tom toužil. Jenže mluvil hrubě a byl hodně vznětlivý – ne vůči mně, ale vůči ostatním –, takže jsem se mu vyhýbala, a to tak důsledně, že ho to, obávám se, muselo trápit.

Málem jsem už vykřikla: