The Good Nurse

Copyright © Charles Graeber, 2013

Translation © Boleslav Žemlík, 2024

ISBN epub: 978-80-7689-392-4

ISBN mobi: 978-80-7689-393-1

poznámka AUTORA

Toto je pravdivý příběh, který jsem sepsal na základě šesti let strávených pátráním a konzultacemi s desítkami zdrojů, včetně samotného Charlese Cullena.

Charlie je pyšný a komplikovaný muž, který s výjimkou našich osobních rozhovorů nikdy nevydal veřejné prohlášení a neposkytl žádný rozhovor do médií. Byli jsme v několikaletém kontaktu, od té doby, co začal usilovat o svolení darovat z vězení svou ledvinu. V tuto chvíli nevidí žádný důvod, proč bychom se spolu měli nadále bavit.

Jeho úhel pohledu je v knize přítomen, ale nikdy neměl možnost rozhodovat o faktech, která jsou v ní uvedena.

Aby tato kniha mohla vzniknout, ozvaly se mnohé hlasy, které dosud mlčely. Všechny riskovaly své soukromí, některé z nich své kariéry nebo reputaci. Některé dokonce i svobodu. Na vyžádání byla změněna jména i osobní detaily lidí, kteří si chtěli chránit své soukromí a životy, které již byly jednou ovlivněny událostmi, o nichž se v této knize píše.

Bylo učiněno maximum, aby příběh co nejvíce odpovídal skutečným událostem, a to s pomocí souboru faktů posbíraných během policejního vyšetřování, včetně vyjádření svědků, přepisů hlášení, odposlechových záznamů, právních a soudních dokumentů i soukromých rozhovorů. Některé přepisy byly mírně upraveny kvůli lepší srozumitelnosti a zkrácení rozsahu knihy a některé dialogy musely být rekonstruovány na základě výše zmíněných podpůrných dokumentů.

Jak ale platí pro všechny příběhy o vraždě, ti nejpovolanější svědkové jsou už němí. Tato kniha je věnována jejich památce a také všem dobrým sestrám po celém světě, pro něž je posláním jejich vlastních životů starat se o ty naše.

První část

1

3. října, 2003

Charlie se považoval za šťastlivce. Měl za sebou obstojnou kariéru, ačkoli nedokázal říct, jestli to bylo náhodou, nebo řízením osudu. Po šestnácti letech v oboru byl Charles Cullen zkušeným veteránem, registrovanou sestrou s hotovými zkouškami GED a bakalářem v oboru ošetřovatelství. Jeho certifikace pro práci s Advanced Cardiac Life Support (ACLS), Intraaortální balónkovou kontrapulzací a na jednotce intenzivní péče mu umožňovaly vydělávat slušných 27,5 dolaru za hodinu v nemocnicích po celém New Jersey a Pensylvánii. Práce bylo pořád dost. Dokonce i v prohnilých centrech Allentownu nebo Newarku se lékařská centra stále rozšiřovala a ve velkém rozjížděla nová speciální oddělení a zvláštní služby, přičemž spolu neúnavně soupeřila, aby nalákala zkušený kvalifikovaný personál.

Asi v 16.40 seděl Charles Cullen ve svém voze, oholený a s nagelovanými vlasy. Na sobě bílé triko i kalhoty, světle žlutý svetr a kolem krku stetoskop, aby každého hned napadlo, že tento pohledný mladý muž pracuje v nemocnici. Možná snad i jako lékař, přestože jeho deset let starý světle modrý Ford Escort kombi pokrytý rezavými skvrnami mu na prestiži zrovna nepřidával.

Po deseti letech života ve sklepním bytě v New Jersey měl Charlie začít dojíždět přes hranice státu, z Bethlehemu v Pensylvánii. Jeho nová přítelkyně Catherine měla totiž právě tam útulný venkovský domeček vyzdobený drobnostmi z prodejen s papírovými přáními – všude visela srdce z červeného papíru nebo halloweenské dýně či skládanky krocanů, v závislosti na ročním období –, a přestože už Catherine se svými dvěma dospívajícími syny Charlieho trochu nudila, pořád se mu líbilo, když u ní mohl bydlet. Obzvláště měl rád malou zahrádku za domem, kde mohl za horkých letních dnů lenošit, vytrhávat zvadlé květiny nebo podepírat pnoucí se rajčata. Vyhovovalo mu také, že se během pouhých pěti minut jízdy přes řeku Lehigh dostane na známou východní tepnu I-78, po které tisíce zaměstnanců cestují do práce v nemocnicích po celém Garden State. V těch nemocnicích, které neustále sháněly novou pracovní sílu a z nichž ho neoficiálně už minimálně pět nebo šest nemohlo nikdy zaměstnat.

Během své šestnáctileté kariéry totiž Charles Cullen čelil desítkám stížností a disciplinárních předvolání včetně čtyř policejních vyšetřování, dvakrát se podrobil testu na detektoru lži, asi dvacetkrát se pokusil o sebevraždu, a dokonce si pobyl i za mřížemi. Kupodivu však nic z toho negativně neovlivnilo jeho profesionální záznamy. Fluktuoval mezi zaměstnáními celkem v devíti nemocnicích a jednom sanatoriu a v mnoha z nich byl „propuštěn“, „uvolněn“ či „požádán o rezignaci“. Jeho ošetřovatelská licence v Pensylvánii i New Jersey však zůstala platná, a pokaždé když vyplňoval žádost o práci, jevil se sestra Cullen jako ideální uchazeč. Měl stoprocentní docházku a dokonale čistý nemocniční stejnokroj. Chlubil se zkušenostmi z jednotky intenzivní péče, ARO, koronární jednotky a z oddělení popálenin. Podával léky pacientům, byl vždy jako první u těch, u nichž přístroje hlásily zástavu srdce a oni se ocitli na prahu smrti, a se zručností mistra origami skládaček balil těla těch mrtvých do igelitu. Nikdy neměl problém s rozpisem služeb, zdálo se, že nechodí do kina ani na sportovní zápasy, a byl ochotný, ba dokonce nadšený, když mohl brát noční, víkendy a svátky. Neměl žádné závazky v podobě manželky, své dva potomky už taky neměl v péči a volný čas trávil většinou na gauči u Cathy překlikáváním mezi televizními kanály. Takže když došlo na naléhavou situaci, jako například nečekané zhoršení stavu pacienta nebo neplánovaný transfer, sedl do auta a uháněl po dálnici ještě před začátkem následujícího reklamního spotu. Pokud šlo o rozpis služeb, ostatní sestry ho považovaly doslova za dar od boha. Připadalo jim, že je snad až příliš ideální na to, aby mohl doopravdy existovat.

Cesta do nové práce v somersetské nemocnici sice zabrala tři čtvrtě hodiny, ale Charliemu řízení nevadilo. Naopak mu dojíždění přišlo vhod. Sám sebe považoval za mluvku a velmi rád se dělil o až příliš podrobné intimní detaily ze vztahu s Cathy nebo o historky ze svého až komicky se hroutícího osobního života. Měl ale určitá tajemství, o kterých nikdy nemluvil – pečlivě střežené výjevy a obrazy, které se mu neustále v hlavě přehrávaly –, a nechával si je čistě pro sebe. Doba strávená v autě dojížděním tam a zpátky byla jedinou částí dne mezi směnami, kdy mohl v klidu uvažovat.

Jeho malý ford poskočil na hrbu, který tvořil přechod mezi levným pensylvánským asfaltem a kvalitním povrchem státu New Jersey. Charlie zůstal v levém pruhu až po značku ohlašující 18. sjezd, což byla jednosměrná silnice na US 22 Sommerville a Rehill Avenue. Byl v tom příjemném New Jersey, nejbohatším státě Unie, o kterém nikdo nikdy nevtipkoval – předměstské ulice lemované mohutnými stromy, dobře udržované trávníky zahrad, na kterých nepřekážely staré opuštěné rybářské čluny nebo rozbité trampolíny, silnice s perfektním povrchem, které se hemžily spíše saturny na leasing než starými escorty. Zaparkoval v garáži, jako obvykle s dostatečným časovým předstihem, a spěchal k zadnímu vchodu nemocnice.

Za jeho dvojitými dveřmi rezonovalo malé nonstop fungující město osvětlené bzučivými zářivkami – jediné místo, kde se Charlie cítil opravdu jako doma. Projel jím záchvěv vzrušení, když udělal první krok na lesklém linoleu, a když se nadechl, ucítil vůni domova: pot a gázu a Betadin, lehce říznuto léky zastavujícími krvácení a dezinfekcí. Nad tím vším pronikavě nasládlý pach rozkladu lidských těl. Vydal se po zadním schodišti a bral schody po dvou. Čekala ho spousta práce.

Povolání zdravotní sestry bylo jedním z hrstky aspektů Charlieho života, které mu v životě opravdu vycházelo. To neplatilo například už o jeho dětství, které sám Charlie popisoval jako „nešťastné“. Byl vlastně omylem1 v pozdní fázi života svých rodičů, který si tito irští katolíci z dělnické třídy mohli sotva dovolit,2 jelikož se narodil nedlouho před smrtí svého otce a naopak dlouho poté, co jeho sedm sourozenců dospělo a vyletělo z rodného hnízda. Jejich stísněný dřevěný dům ve West Orange3 působil temně a smutně a často se v něm objevovali jeho drogově závislí bratři, dospělé sestry, které se střídavě přistěhovávaly a odstěhovávaly podle míry těhotenství a náročnosti životní situace, a drsní cizí muži, kteří nezávisle na denní době chodili na návštěvu za oběma těmito skupinami. Pouze matka chránila Charlieho před chaosem, který panoval v pokojích horního patra. Zoufale se držel její mateřské lásky, ale nikdy jí neměl dostatek. Když během jeho posledních let na střední škole matku srazilo auto, Charlie se ocitl doopravdy sám. Rozlítilo ho, jak se nemocnice zachovala k jejímu tělu, a nedokázal se přes to přenést. Pokusil se o sebevraždu a pak o nástup do námořnictva, ale nevyšlo mu ani jedno. Nakonec se vrátil do stejné nemocnice, kde zemřela jeho matka, a objevil zde své životní poslání.

V březnu 19844 byl Charles Cullen na zdravotnické škole při nemocnici Mountainside v Montclair v New Jersey jediným studentem mužského pohlaví.5 Ukázal se jako bystrý student a dařilo se mu. Nejraději měl praktické hodiny, nemocniční oděv mu slušel a práce ošetřovatele mu přišla příjemná a přirozená. Když čestná prezidentka třídy dva týdny po začátku prvního semestru položila funkci, jedna z Charlieho spolužaček trvala na tom, aby právě on nastoupil na její místo.6 Řekla mu, že je od přírody vůdčí osobností: Charlie byl inteligentní, pohledný a hlavně to byl muž. Cítil se polichocený, ale pokoušet se o pozici prezidenta ho příliš nelákalo. Čím více se vykrucoval, tím urputněji ho přesvědčovala. Řekla mu, že vůbec nic neriskuje a že za něj všechno zařídí. Charliemu se nakonec role pasivního, zdráhajícího se kandidáta zalíbila, a když posléze vyhrál, byl šťastný. Prezident třídy byla jen symbolická pozice, ale působila jako signál, že dorazil nový Charlie. Šest let poté, co v márnici nemocnice Mountainside ztratil matku, byl Charlie stejnou nemocnicí vybrán a ověnčen čestným titulem z rukou profesionálních ošetřovatelů v bílých stejnokrojích. Poprvé se ve svém životě cítil výjimečný. Naplňovalo ho to pocitem nezměrného štěstí, který znají jen zamilovaní lidé.

Na studium si Charlie vydělával většinou na směnách v různých franšízách, kde hodiny a hodiny v kuse přesouval hromady pocukrovaných koblih nebo nakrájeného masa. Jindy zase doplňoval zboží, plnil kořenky a mezitím vytíral podlahu – vytírání nebylo nikdy dost. Přišlo mu k smíchu, že přesně jako mu slíbil náborový důstojník, jeho zkušenosti z vojenského výcviku se mu perfektně hodily v civilním životě. A stejně jako v námořnictvu měla i všechna civilní zaměstnání vlastní uniformu. V Dunkin’ Donuts to bylo oranžovohnědé triko a čepice s kšiltem. Firma Caldor měla podobné barvy, ale s trochu jinými pruhy. Charlie si musel dávat pozor, aby z hromady na zemi vzal vždy tu správnou. Roy Rogers zase vyžadovali triko rezavé barvy, zdánlivě pečlivě vybrané tak, aby na něm nebyly vidět skvrny od barbecue omáčky, stejně jako v kasinech mají speciální koberce, na kterých nejsou patrné žvýkačky. Oděv to byl odporný, pokud ho na sobě ovšem neměla Charlieho šéfová Adrianne. Obzvláště se mu líbilo, jak jí na něm visela jmenovka.

Adrianne Baumová7 byla trochu jiný typ dívky, než jaké Charlie znal z West Orange – ambiciózní vysokoškolačka, čerstvá absolventka oboru podnikání, která se musela otáčet, aby splatila studentskou půjčku. Charlie ji sledoval a snil o ní, opřený o mop, kterým vytíral podlahu pobočky baru Roy ve West Orange, kde pracovala. Jenže Adrianne měla přítele a čekalo ji přeložení na jinou pobočku. Charlie dal výpověď a začal s dvojnásobným počtem hodin pracovat v sousedním podniku Caldor, ale na obědy chodil pro jistotu stále do Roy. Když se po měsíci Adrianne vrátila zpět na původní pozici, už bez přítele, Charlie na ni čekal.

Jejich vztah se rozvíjel tak rychle, jak ho jen Charlie dokázal uspěchat. Adrianne s překvapením zjistila, že pod slupkou tohoto plachého chlapce s velkýma očima, kterého kdysi vídala vytírat podlahy v bistru, se ukrývá nečekaně sebejistý muž. Vyžadoval její pozornost a všemožně se ji snažil získat, zahrnoval ji dárky a před její rodinou se tvářil jako ideální partner. Charlie byl posedlý touhou naklonit si její city a neustále v ní rozdmýchával plameny vášně kyticemi, sladkostmi nebo různými drobnostmi z obchoďáku. O čemkoli se Adrianne zmínila, že se jí to líbí, Charlie nelenil a sehnal to. Nakonec mu už musela říct, ať toho nechá. Předstírala, jak je z toho otrávená, ale popravdě, kdo by odolal? Věděla, že mnohé dívky by udělaly cokoli, jen aby se dostaly na její místo. Rozhodně to nebyla špatná partie. Fakt, že Charlie neustále dával výpověď nebo ho propouštěli, přičítala jeho vysokým nárokům a velice náročnému pracovnímu režimu. Adrianne se chlubila svým kamarádkám, že má tři zaměstnání a u toho je prezidentem třídy, a o jeho kariéře mluvila se stejnou vážností jako o té svojí. Ano, nebyl ideální. Ale měl k tomu dost blízko.

Brzy už pár trávil pohromadě veškerý čas, který si pro sebe mezi svými směnami a Charlieho školou dokázali najít. Byli jako samostatná jednotka, kompletně a se vším všudy. Říkali tomu láska a po šesti měsících od prvního rande8 se zasnoubili. Vzali se týden poté, co Charlie úspěšně dokončil školu. Pronajali si sál v Livingstonu, uspořádali nóbl svatbu a odjeli na líbánky k Niagarským vodopádům – Adrianne se cítila jako v pohádce. Vrátili se o den dříve, aby její princ9 mohl včas nastoupit do nové práce na popáleninovém oddělení ve Zdravotnickém centru sv. Barnabáše v Livingstonu v New Jersey. Nemocnice mu nabízela možnost pozdějšího nástupu, ale Charlie odmítl. Muselo to být přesně v ten den – nechtěl se opozdit. Adrianne mu zamávala na rozloučenou a měla pocit, že se před ní budoucnost rozvíjí jako nekonečně dlouhý červený koberec.

1. Narodil se 22. února 1960.

2. Když o sedm měsíců později zemřel jeho otec, přežívalo osm Cullenovic na církevních darech, penězích za šicí zakázky, které brala jeho nemocná matka, a finančních kompenzacích, které pobírala jeho teta z otcovy strany kvůli zmrzačené noze.

3. Na ulici Kling Street.

4. Bylo mu čtyřiadvacet let.

5. Ve třídě o 87 studentech.

6. Charlie velmi nerad riskoval ponížení, které mohlo vzejít z neúspěšné kandidatury ve volbách, či vlastně jakékoli jiné, jenže jeho kamarádka byla neodbytná.

7. Informace o vztahu Adrianne Baumové a Cullena pocházejí z rozhovorů s oběma stranami. Adrianne Baumová nikdy dříve rozhovor nikomu neposkytla. Na její žádost byla změněna jména.

8. Adrianne měla pocit, že svého milého doopravdy zná, ale z hlediska rodinných vazeb znala jen jeho samotného; kromě jeho sestry Maureen, která nějakou dobu pracovala v Roy Rogers, se Adrianne s nikým z jeho rodiny ani z řad přátel nesetkala. Když chtěla, aby jí Charlie ukázal, kde vyrůstal, nebo ji seznámil se svými bratry, nebylo mu to příjemné a odváděl pozornost od tématu. Vzpomínala, že Charlieho bratr James brzy poté zemřel, přímo v Charlieho bývalém pokojíku – zjevně šlo o předávkování léky, možná o sebevraždu. Nejstarší Cullenův bratr Edward – kterému se říkalo Drsoň – kvůli tomu volal z telefonní budky, opilý a zdrcený. Charlie ho odvezl do Adriannina bytu, aby se z toho u ní na pohovce vyspal. Tehdy se setkali poprvé. Adrianne se pak s ním setkala ještě na jejich svatbě.

9. Bylo mu šestadvacet let.

2

červen 198710

Zdravotnické centrum sv. Barnabáše mělo jediné certifikované oddělení popálenin v celém státě New Jersey, takže přijímalo úplně všechny případy – hrozivé lidské škvarky, pacienty popálené při autonehodách, požárech domů, průmyslových haváriích. Muže, ženy a nejčastěji děti, z nichž některým zbyly jen pahýly, přišly o vlasy, chyběla jim oční víčka a povrch těla měly seškvařený tak, že už se nikdy nemohl zahojit. Charlieho úkolem bylo těmto popáleným nešťastníkům čistit rány na kovových nosítkách – oškrábat a omýt sežehnutou mrtvou tkáň antibakteriálním mýdlem a štětečkem. Dokonce i v rámci intenzivní nemocniční péče jde téměř o nepředstavitelně pochmurnou proceduru – a pokud jde o úplně první práci studenta, který čerstvě dokončil školu, musí se cítit prakticky jako v pekle.

Za všemi popáleninami se skrývá nějaký příběh. Matka v noční košili, která se natáhla pro konvici s čajem11, paraplegik, jemuž upadla cigareta, opilec, který přikládal polínka na skomírající oheň, proražená palivová nádrž havarovaného auta. Společným jmenovatelem všech je oheň. Tělo na poranění ohněm reaguje předvídatelně. Popáleniny třetího stupně nejčastěji vedou k úmrtí – sežehnuté a nekrotické celé vrstvy kůže, nervy, žíly, tepny a svaly –, ale druhý stupeň je bolestivější, protože nervy jsou ještě neporušené. I v osmdesátých letech byla ještě oddělení popálenin plná křiku a sténání. Jako utišující droga se používalo morfium. Někteří pacienti se zotaví, jiní jsou na oddělení jen proto, aby nějakou dobu trpěli a nakonec zemřeli. Ošetřovatelé poznají, kdo patří do které skupiny. Osud na oddělení popálenin je statistika, kterou mají pacienti vepsánu do kůže. Dříve či později ji dokážou přečíst všechny sestry.

Na prostěradlech lůžek popáleninového oddělení se opakuje stále tentýž výjev. Lidská postava, holohlavá, nahá. Nelze určit věk ani pohlaví, nemá na sobě ani jeden vlas nebo chlup. Prsty na nohou míří k podlaze. Paže a dlaně jsou roztažené v univerzálním gestu pokory a kapitulace. Oči postavy jsou otevřené a nemají víčka, rty plné, ale bez výrazu. Rozsah zranění na ní můžete přesně spočítat, když si postavu na kresbě rozdělíte na jednotlivé segmenty – část stehna, chodidlo, kus hlavy. Poškození lze vyjádřit bodovým systémem: jeden bod je za genitálie, 1,25 za každou dlaň a podobně. Je tu ale ještě jednodušší alternativa.

Ošetřovatelé ji nazývají „pravidlo devíti“. Každá velká část těla – noha, záda, hlava – se počítá za 9 bodů. Sečtěte tyto spálené části a přičtěte k nim pacientův věk. Výsledné číslo je stupeň úmrtnosti. Podle tohoto pravidla je padesátiletý pacient se spálenou polovinou těla na sto procent mrtvý. Pokud ne v tuhle chvíli, pak brzy bude. Toto pravidlo pomáhá zmírnit dopad, který je nevyhnutelný, a naznačuje, kam je na oddělení popálenin nejlepší investovat alespoň nějakou naději. Znají ho všichni ošetřovatelé na oddělení a nikdo o tom nemluví. Když si ho konkrétní sestra spočítá, snaží se na výpočet zapomenout. Blížící se smrt je jako černý vůz, který vidíte ve zpětném zrcátku a nikdy z něj nezmizí. Tak proč se do něj dívat?

Než ovšem nastane, bolest pacientů je nesnesitelná a ošetřovatelé nemohou dělat nic jiného než je dopovat stále vyššími dávkami morfia. Když pacienti zemřou, často není jasné, jestli zemřeli na svá zranění, nebo na předávkování. Důležité je však to, že už je konečně nic nebolí.

Oběti popálení jsou do nemocnice dováženy v kteroukoli denní dobu. Často nečekaně, někdy na nosítkách nebo jdou po svých, po jednom nebo ve skupině. Někdy působí nad věcí, mluví a vyjadřují strach o své hodinky nebo o prošvihnutou návštěvu kadeřnice. To dělá šok. Brzy si uvědomí krutou realitu.

Popálení jsou připojeni k přístrojům, hadičky jim zakousnou do zápěstí a stehenních arterií, plastové trubice jim nacpou do otvorů horem i spodem. Fyziologický roztok, elektrolyt, léky na bolest, léky na úzkost, tekutá strava; tělo se nafoukne tekutinou a někdy i zdvojnásobí svůj objem. Šourek se nadme jako volejbalový míč, oči otečou a jsou vidět jen škvírky, rty se nafouknou a prasknou jako převařené párky. Tělo pod pokožkou oteče do té míry, že kůže pacienta je na dotek tvrdá, jako by byl vytesaný z mramoru. Cévy se mačkají a ucpávají. Trup začíná odumírat. A tak řežou. Pro chirurga je to snadná práce. Nožem rozřezává nohy i paže na délku, tam a zase zpět. Řezům se nevyhnou ani dlaně, nafouknuté jako vemena. Nůž zajíždí až k šlachám, pět čárek, tenkých jak kočičí vousky pod klouby, které připomínají větrací otvory na rukavici. Díky řezům12 se vnitřnosti mohou zase roztáhnout, jako když se vypnou zažehlené záhyby na kalhotách, a když se tlak podél náhle rozevřené pukliny naráz uvolní, objeví se kaňon s útesy ze žlutého tuku, údolí proudící krve. Pach není vůbec příjemný, ale krvácení je dobré znamení. To, co krvácí, je stále naživu. Jenže zároveň přidává ošetřovatelům další práci.

Zvlněná kůže je uvolněná, jako namazaný kožený rukáv, na dotyk velmi nepříjemný. Ošetřujícím trvá dost dlouhou dobu, než si zvyknou natolik, že tyto hmatové vjemy dokážou precizně zvládat. Někteří z nich příslušné oddělení okamžitě opustí a přestoupí na nějaké méně brutální – což je prakticky kterékoli. Ostatní obvykle zůstávají jen tak dlouho, dokud se jim do péče nedostane nějaký popálený pacient, který jim až příliš připomíná nějakou milovanou osobu nebo přímo je samotné.

Téměř třetina pacientů na oddělení byly děti. Někdy si své popáleniny „vysloužily“ jako trest za to, že například počůraly matraci nebo zapomněly vykonat nějaký úkol v domácnosti. Ošetřovatelé dokážou rozeznat známky týrání. Pocházejí z radiátorů a cigaret, zapalovačů nebo plotýnek. Někdy jsou to červené jizvy, způsobené vroucí vodou, nebo černé, které vznikají při popálení elektřinou. Každou z nich provází specifický druh bolesti. Charlie se setkal se všemi.

Někdy bolest prokvétala kůží jako květy spálené tkáně, někdy se rozrůstala a větvila jako tenké bílé stvoly. Ošetřovatelé se ze všech sil snažili ukrýt stopu po bolesti pod úhlednými vrstvami gázy a pásky, pod mlžnou clonu drogového opojení. Charlie však věděl, že bolest je možné skrývat. Bolest může být jako černý uhlík v hromadě, který uvnitř sálá, ale navenek to vůbec nepoznáte. A stejně tak to platí zejména pro děti. Na rozdíl od dospělých pacientů děti nekřičely, když jim čistil rány, ani nesténaly na lůžkách. Děti bolest potichu snášely a držely v tajnosti, protože se bály dalších trestů. Charlieho jeho máma nikdy netrestala rozpálenou pánví nebo plotýnkou, ale trestům se nevyhnul: šťouchání, ranám partnerů svých sester, mohutných chlapů v obtažených džínách s prsteny a bouráky. Uvědomoval si jejich dospěláckou moc a nikdy nezapomněl, jaké to je, když dospělý utlačuje dítě ve svém stínu. Přítel jedné jeho sestry s nimi přímo bydlel a surově ji bil i v době, kdy byla těhotná. Utekla, ale on se nehodlal odstěhovat. A vytrvalé pozornosti tohoto surovce se těšil i Charlie.

Bolest na vlastní kůži zažil i v armádě. Popáleniny a tresty za „poškozování majetku námořnictva“, jak tomu říkali poté, co se probudil po prohýřené noci, kdy měl propustku na břeh, s holými chodidly spálenými sluncem do červena a nateklými jako kopací míč. Násilím mu navlékli jeho společenské boty a dali mu jen aspirin. Když pracoval, připomínal sám sobě, že poznal mnohem více bolesti, než by kdokoli mohl pochopit. Charlie se oddaně věnoval všem těm dětem na oddělení, které měly obrovské bolesti a kterým nikdo nedokázal porozumět a netušil, jak se k nim správně chovat. V těch dobách nesměli ošetřovatelé dávat dětem žádné léky silnější než Tylenol 3.13 Jenže ten ani zdaleka nestačil. Mnozí ošetřovatelé jim chtěli podávat silnější. A někteří tak činili.

Děti přijížděly rozžhavené a v ukrutných bolestech. Cloumaly sebou a připomínaly Charliemu jeho vlastní bolesti. Zvedl je, ty křičící, roztavené malé osůbky, a věděl, že zanedlouho je všechny chirurgové otevřou jako pečenou bramboru, řezy ve tvaru Y, aby neexplodovaly, a to měla být jen první z mnoha operací, které je čekaly. Časem se jim roztavená kůže zahojila a vznikly jizvy, pletence připomínající révu, kterou chirurgové znovu a znovu rozřezávali, aby se jim z krku nestal neohebný kmen a aby mohly hýbat rukama. Bez těchto zákroků by děti zůstaly uvězněné ve spálených tělech. Jejich pevné zjizvené tělesné schránky by byly příliš nepohyblivé, aby mohly přirozeně růst a normálně se hýbat. Jedinou jejich nadějí je skalpel a speciální skafandr, oděv podobný neoprenu pro potápěče, který dítě bolestivě obejme. Tyto obleky tlačí na jizvy a zužují je jako neustále pracující váleček na těsto, který působí na tvrdou, zvlněnou tkáň. Někdy, po dostatečném úsilí, po spoustě času, bolesti a tlaku, se může zjizvený kokon dostatečně zúžit a dítě se pak může hýbat a normálně růst. Existuje šance, že někdy v budoucnu dokonce zapomene na všechnu tu bolest. Charlie věděl, že děti by mohly přežít a žít, že by mohly dospívat psychicky, ale už ne fyzicky – bez zásahu chirurgů a péče ošetřovatelů by zůstaly navždy lapené ve sténajícím kokonu svého dětství. Charlie to považoval za jedno z nejtrefnějších životních přirovnání: svět tlačil, a skafandr tlačil proti němu.

Charliemu se práce ve sv. Barnabáši líbila. Věděl, že je tam užitečný, potřebný. Rád se staral o nemocné, rád koupal, krmil a oblékal nemohoucí. Oceňoval zásadu jeden na jednoho během nočních směn a profesionalitu svých starších kolegů. A taky se mu líbil název nemocnice – byl vychován jako katolík, a tak mu jméno apoštola Barnabáše nebylo neznámé. S tímto svatým měl dokonce osobní spojení. Církev každoročně slaví svátek sv. Barnabáše 11. června. Právě v tento den Charlie Cullen začal ve Zdravotnickém centru sv. Barnabáše pracovat.14

V kostele o nedělích vídal sv. Barnabáše15 vyvedeného na okně z barevného skla – vousatý, mladý a pohledný Barnabáš tam dělal společnost Lukášovi a Pavlovi a připomínal Aramise z pomyslných Tří mušketýrů v křesťanském vydání. Jako žid se jmenoval Josef a byl to majitel půdy, který daroval svá pole a peníze apoštolům.16 Po konverzi se sv. Barnabáš stal velkou inspirací: Ó, Bože, dej, ať následujeme příkladu Tvého věrného sluhy Barnabáše, který v zájmu nikoli svém vlastním, ale Tvé církve položil šlechetně život a tělo…

Jenže Charliemu podobné modlitby k ničemu nebyly. Během příprav na svatbu s Adrianne se oficiálně zřekl náboženství svého mládí a přešel k judaismu. Charlie měl pocit, že žije život tohoto světce, jenomže pozpátku.

Světce však vždy čeká hořký konec, ať už je sebelepším člověkem. Kastrace, defenestrace, horké železo, vězení – světec je obětním beránkem, mučedníkem, chudákem. Barnabáš byl ukamenován17, ale jeho příběh ho přežil. Jeho jméno znají všichni katolíci. To byl ten paradox svatých, věc, které se Charlie držel už od dětství: všichni si je dobře pamatovali a pamatovali si je navždy, ale nejprve je k smrti nenáviděli.

10. Když Charlie začínal svou kariéru, určitě mu neunikly šokující novinové titulky článků o jiném vrahovi, který tu svoji právě uzavíral. Bylo to 6. dubna 1987, kdy Donalda Harveye, bývalého člena amerického letectva, který se stal zdravotníkem, trpěl depresemi a měl sebevražedné sklony, zatkli za vraždy, které spáchal, když pracoval jako zdravotník v Ohiu a Kentucky. Harveymu jeho spolupracovníci začali přezdívat „Anděl smrti“, protože se vždycky objevil u kolabujících pacientů. Harvey byl usvědčen ze třiceti čtyř vražd.

11. Těmto se často přezdívá „babičkovské popáleniny“, protože se obvykle stávají starším lidem, když jim volný oděv vzplane od otevřeného ohně, například od hořáku plynového sporáku.

12. Říká se tomu escharotomie, což je latinský termín pro slovo „strup“.

13. Praktiky popsané v této kapitole platí pro raná devadesátá léta. Moderní popáleninová oddělení jsou mnohem tišší a bolest i úzkost mnohem úspěšněji eliminují nové generace léků.

14. Přestože byla ve hře i jiná data, tohle je nejpravděpodobnější; záznamy ze Zdravotnického centra sv. Barnabáše z roku 1987 byly ztraceny či zničeny někdy před vyšetřováním kanceláře státního zástupce okresu Somerset. Shodou náhod jde také o datum, kdy Charles Cullen v roce 1992 zavraždil soudce Johna Yenga. Cullen sice přiznal minimálně jednu oběť ještě před Yengem, ale právě jeho vražda byla první, ke které se oficiálně přihlásil a zmínil policii jeho jméno.

15. Barnabáš, Levita z Kypru, který se spolupodílel na rozmachu církve, byl poslán ke vzkvétající populaci v Antiochii. Uvědomoval si důležitost křesťanského předmostí v Řecku a povolal apoštola Pavla zpět z ústraní.

16. Jako čerstvý apoštol Barnabáš sám kázal pohanům v Lykaonii. Tamější obyvatelé byli přesvědčeni, že nejde jen o kazatele, ale o samotného Boha. Barnabáš promlouval s Ježíšem – nazývali ho Jupiter. Copak by se nechal tak odvážný muž něčím odradit? Zdroje: Little Pictorial Lives of the Saints, kompilace založená na Butler´s Lives of the Saints a dalších zdrojích od Johna Gilmaryho Sheaa (Benziger Brothers: New York, 1894); Les Petits Bollandistes: Vies des Saints od Msgr. Paula Guérina (Bloud et Barral: Paříž, 1882), Vol. 6.

17. Byl ukamenován vzpurnými židy v řeckém městském státě Salamis na ostrově Kypr.

3

říjen 1987

Adrianne a Charlie Cullenovi si vzali hypotéku na malý jednopatrový domek v železobetonovém předměstí Phillipsburgu v New Jersey. Byl stísněný, tmavý a potřeboval vymalovat. Z jedné strany přiléhal k podpůrné zdi, podobné billboardu, a dvorek sousedil s neudržovaným zapleveleným pozemkem. Stál ale tolik, že si ho ze společných příjmů mohli dovolit. Adrianne získala nové místo počítačové programátorky – na nízké pozici, ale alespoň se z řetězce rychlého občerstvení přemístila do kanceláře obchodní firmy. K Adrianninu pocitu odloučení jistě přispěly i jejich obrácené pracovní aktivity, kdy ona pracovala přes den a Charlie v noci, příčin však bylo víc. Cítila se stále více sama, ať už byl Charlie zrovna s ní, nebo ne.

Sebekritická zranitelnost byla součástí šarmantního balíčku, který Charlie prezentoval ženám, když se dvořil. O svých osobních problémech mluvil často tak otevřeně, bezprostředně a někdy ironicky – zejména o vlastních zkušenostech s depresí a alkoholismem –, že Adrianne rychle získala pocit, že toho muže zná, a co bylo důležitější, že i on zná sám sebe. Díky tomu, jak sám k sobě přistupoval, nepůsobil zlomeně, ale spíše zkušeně a vyzrále. Adrianne uvěřila iluzi, že Charlie je schopen plně ovládat své démony, ač je ve skutečnosti teprve začínal objevovat. Adrianne pocítila, že jí do života vstupuje podivné mrazení, předčasný podzim jejich společného emocionálního soužití. Přičítala to srdce drásající povaze manželova povolání a dovtípila se, že podobný osud čeká všechny manželky pracovníků ve zdravotnictví: láska nemůže soupeřit se smrtí. Ani v nejmenším ji nenapadlo, že se její manžel vrátí k alkoholu.

Pití – námořnická tradice, ve které Charlie vynikal. Pil, aby se opil. Měl rád červené víno nebo exotické drinky – dokonce i kapku listerinu –, kvůli kterým často končíval na vojenské ošetřovně a na oddělení psychiatrie a kvůli nimž se seznámil s antabusem a Anonymními alkoholiky. Adrianne neměla s touhle tváří svého manžela vůbec žádné zkušenosti. Nikdy ho neviděla pít. Když spolu chodili, vždycky říkal, že zkrátka „nemůže“. Adrianne považovala abstinenci za známku silného přesvědčení, a ne varování ohledně jeho choutek. Když se Charlie přestěhoval k ní do bytu v Unionu, vyhodila dokonce i zaprášenou lahev od Baileys Irish Cream, kterou si šetřila pro výjimečné návštěvy.

Ve Phillipsburgu měl Charlie chlast schovaný v námořnické bedně, bednu měl v kotelně a kotelnu si nechával zamčenou. Pil sám přímo v ní, tak aby ho manželka neviděla. Líbilo se mu tam. Pěkně po schodech dolů, nikde nikdo, kolem jen masivní skála a přítmí. Kotelna byla místem, kde člověk mohl pít a přemýšlet a pozorovat, jak signální plamínek tančí ve svém kovovém vězení.

První rok manželství připomínal tornádo. Charlie byl obzvlášť zaneprázdněný. Měsíc poté, co začal pracovat ve sv. Barnabáši, získal licenci registrované sestry v New Jersey a hned příští měsíc nastoupil na další studijní program, tentokrát na Kean College. Mezi vší tou prací, školou a dojížděním se Charlie doma vyskytoval jen velmi zřídka. V roce 1988 sledovala Adrianne silvestrovský rockový pořad Dicka Clarka sama, jen s malou lahví chardonnay. V únoru otěhotněla. Teď teprve jim začal ten pravý a nefalšovaný rodinný život. V tomto okamžiku. Jenže vnímala, že city jejího manžela k ní jsou stále chladnější, jakoby profesionální, jako by byla jednou z jeho pacientek. Adrianne si všimla, že citové ochlazení se výrazně prohloubilo na podzim onoho roku, když se jim narodila dcera Shauna18. Od té chvíle jakoukoli pozornost, kterou Charlie věnoval své ženě, přesměroval na novorozeně. Adrianne této změně vůbec nerozuměla – jako by si její manžel musel vybrat mezi svou manželkou a dítětem, jako by nedokázal rozšířit svůj zájem na více než jednoho blízkého člověka. Charlie byl zprvu doslova nadšený z nových věcí – jejich vztahu, jejich domu, jejich života –, ale jak lesk novoty bledl, ochaboval i jeho zájem. Viděla, že podobně ho přestali zajímat i její psi, nejprve jorkšírka Lady. Adrianne zbožňovala Lady a zpočátku i věřila, že Charlie to má stejně. Hladil ji, škrábal ji za malinkýma ouškama, upřeně sledoval, jak hltá žrádlo. Pak jí naráz přišlo, jako by přepnul na jiný kanál, a pes už ho ani za mák nezajímal.

Projevoval však zájem o jejího druhého pejska, štěně – alespoň to si Adrianne myslela, když ho společně vybírali. Byl to její druhý jorkšírský teriér, kamarád pro Lady. Jednou ráno odjela do práce a nechala Charliemu doma dítě i štěně – šlo o jejich běžné střídání stráží, když měl volno. Když se Adrianne večer z práce vrátila, štěně bylo pryč. Zdálo se, že Charliemu je to úplně jedno, a dokonce jí ani nechtěl pomáhat s hledáním.

Charlie řekl, že štěně uteklo. Tedy že si myslí, že uteklo – šel se projít, když dítě spalo. Adrianne si nechala poslední informaci zopakovat – šel se projít bez dítěte? „No,“ řekl Charlie a díval se jinam. Věděl jen tolik, že když se vrátil z procházky, štěně bylo pryč. Nezdálo se, že by ho to nějak trápilo. Vlastně se tvářil, že mu to celé vůbec nestojí za řeč.

Adrianne to nedokázala pochopit – Charlie nechal jejich novorozenou dceru o samotě? A s otevřenými dveřmi do domu? Nebyly otevřené, řekl Charlie, jen pootevřené, možná, a kromě toho věděl, že se dítě nevzbudí. Adrianne se nelíbilo, jakým způsobem to řekl. Věděl... Podal snad dítěti nějaký lék? Podezřívala ho, že jejich dceři dává léky na kašel jako „tekutou chůvu“, několikrát se kvůli tomu pohádali. Vždy to popíral a rozhovor nikam nevedl. Nakonec nikam nevedla ani tato hádka. Charlieho zkrátka přestalo bavit ji přesvědčovat o tom, že pravdu má on – nechal věc být a zmizel ve sklepě. Adrianne zase zůstala sama a měla pocit, že se zbláznila. Nechápala, kam zmizel muž, kterého si vzala, a proč naprosto ztratil zájem o všechno kromě naprosto základních povinností v rámci jejich vztahu. Dokonce i ve chvílích, kdy se Charlie fyzicky nacházel doma, byl psychicky někde jinde. Prohlížela si ho ráno u kávovaru, zkoumala jeho tvář bez výrazu a přemýšlela, jestli je její manžel vůbec ještě někde uvnitř a ukrývá se tam jako dítě v temném pokoji. Zdálo se, že neustále nad něčím přemýšlí, je zaujat nějakou neodbytnou představou, vedle níž Adriannin projev působil jako hluk a rušení. Kamarádky jí radily, ať je silná. Rodiče ji nabádali, že manželství není sprint, ale maraton. Je to tvůj muž, připomínali jí. A tak Adrianne znovu vše přičetla abnormálním psychickým nárokům od hodiny placeného prostředníka mezi životem a smrtí. Chodila do práce, platila účty, vozila Shaunu do školky, vracela se domů. Jen podle auta u domu poznala, jestli je doma, nebo ne. V té době Charlie většinu času trávil ve sklepě. Párkrát zkoušela jít za ním. Bála se to udělat znovu. Když ho tam v pološeru našla, něco zahlédla. Zahlédla něco znepokojivého v jeho očích. Adrianne nevěděla, jak přesně to popsat – mrazivá prázdnota, pohled, který naprosto neodpovídal tomu, že by k ní její manžel choval jakoukoli lásku, o které věřila, že v něm stále někde je. Někdy se Charlieho oči rozklížily do stran a každé se dívalo jiným směrem, jako by každé patřilo jiné lidské bytosti. V těch chvílích Charlie nebyl Charlie. Adrianne řekla svým kamarádkám: „Víte co? Někdy si říkám, že s Charliem je něco opravdu moc špatně.“ A pak jednoho odpoledne přišel důkaz.

Zazvonil zvonek, Adrianne otevřela dveře a za nimi stála jejich plačící sousedka. Jednou za čas se její prastará fenka bígla Queenie vydala po sousedství a z nějakého důvodu většinou skončila na zahradě u Cullenů. Adrianne vrátila Queenie jejím majitelům už mnohokrát. Lidé už to brali jako součást místního folkloru a pokaždé, když Queenie zmizela, sousedka chodila rovnou k nim. Tentokrát však našla její tělo v uličce vedle jejich domu. Podle veterináře ji někdo otrávil. Netuší náhodou Adrianne, co se tak mohlo stát?

Adrianne nevěděla, co na to má říct. Šla domů do kuchyně, kde na lince ležely fotky z fotolabu, fotky, které Adrianne pořídila ve školce, roztomilé záběry Shauny s jejími malými kamarády. Před pár dny Adrianne přišla domů a zjistila, že Charlie nůžkami na papír pečlivě vystříhal pryč všechny ty chlapečky, takže po nich zůstal jen prázdný prostor. Ty „upravené“ fotografie ji děsily, snažila se na ně nemyslet. Teď už si ale nemohla pomoct. Ty prázdné obrysy lidských postav jí připomínaly jejího manžela. Myslela na ty fotografie a na své štěně, na Queenie a na jejich sousedku plačící přede dveřmi. A pak se rozplakala i Adrianne.

18. Jména dětí byla na žádost Adrianne Baumové změněna.

4

Jedenáctého února 1991 přinesla sestra a lékárnice Pam Allenová krizové manažerce Zdravotního centra sv. Barnabáše Karen Seidenové na stůl podezřelý infuzní vak.19 Port na vaku vypadal použitý, ale tekutiny v něm bylo tolik, že byl nafouknutý až k prasknutí. Normální to nepřišlo ani Seidenové. Kontaktovala tedy nemocničního asistenta ředitele pro bezpečnost, bývalého policistu jménem Thomas Arnold. Arnold infuzní vak poslal do patologické laboratoře. Měl obsahovat pouze fyziologický roztok a heparin, ale laboratorní testy prokázaly, že se v něm nachází i inzulin.

O tři dny později, v den sv. Valentýna, byla pacientka jednotky ARO sv. Barnabáše jménem Anna Byersová připojena na heparinový infuzní set. Do půlhodiny ji pokryl ledový pot, byla zmatená, bylo jí špatně od žaludku a třásla se slabostí. Krevní test prokázal extrémně vysoký obsah inzulinu v krvi. Podali jí pomerančový džus – jako první pomoc hned po ruce, která obvykle dokáže rychle zvrátit blížící se kolaps, když se vám ho tedy podaří zachytit včas. Džus nezabral. Sestry byly nuceny dát Byersové infuzně dextrózu a nakapat jí cukr přímo do krevního oběhu. To udrželo Byersovou naživu, ale měla v sobě tolik inzulinu, že stejně zkolabovala. Její stav se nezlepšil ani ráno, ani odpoledne, ani v noci. Příštího dne měla naplánovanou operaci – do srdce jí měli zavádět katetr. Jenže v tu zdaleka nebyla v takové kondici, aby zákrok podstoupila, ale její lékař pro jistotu nařídil, aby ji odpojili od kapačky s heparinem20. Jakmile byl heparinový pytlík kvůli operaci odstraněn, problémy s inzulinem ustoupily a ona se začala cítit lépe.

Kolem druhé hodiny odpoledne byla zpátky ve svém pokoji, stabilizovaná a v pořádku. Problémy s cukrem v krvi zmizely. Její rány po chirurgických zákrocích se zacelily. Byla připravená na opětovné připojení na heparinovou infuzi. Spustili tedy znovu infuzní set. Nedlouho poté se stav Anny Byersové zase rapidně zhoršil. Tentokrát se jí zdravotnický personál snažil podat cukrovou vodu. Stabilizovala se a pak zase zkolabovala, probouzela se a zase omdlévala. V jedenáct večer už měla v krvi tak málo cukru, že jeho hladina byla sotva zřetelná. Její tělo ho všechen spálilo a mozku už žádný nezbýval. Srdeční zástava mohla přijít každým okamžikem.

Ošetřovatelé ji odpojili od infuze a rychle ji vezli na jipku. Jenže do dvaceti minut po odpojení se opět Anna Byersová začala cítit lépe.

O pár vedlejších pokojů prožíval pacient jménem Fred Belf něco velmi podobného. Na heparin ho připojili v sedm ráno. Kolem poledne už si pozvracel hruď a nedokázal v sobě udržet pomerančový džus. Doktoři ho nařídili připojit na dextrózu, a to paralelně k dávkám heparinu. Dvě kapačky dnem i nocí sváděly souboj a navzájem rušily svůj účinek, jako metabolická kyvadlová houpačka.

Kolem sedmé hodiny večer následujícího dne si zaměstnanci nemocnice uvědomili spojitost mezi infuzemi s heparinem a vedlejšími účinky pacientů na oddělení. Ošetřovatelé Belfa odpojili od heparinu a jeho stav se začal očividně zlepšovat. Sestra ve sterilních rukavicích opatrně vzala infuzní vak, vložila ho do sterilního plastového obalu a poslala na testování.

Laboratoř potvrdila, že ve vaku byl přítomen inzulin. Mikroskopická analýza vnější strany však prokázala, že vak byl podivně perforován drobnými vpichy jehlou, z nichž tři byly u okraje vaku. To bylo extrémně neobvyklé. Vaky s fyziologickým roztokem jsou někdy propíchnuty jehlou během připojování k ventilu nebo naopak k pacientovi, ale nikdy se nemohou poškodit u okraje. Nevypadalo to jako nedopatření. Zdálo se dost dobře možné, že někdo záměrně a opakovaně kontaminoval infuzní vaky přímo ve skladu nemocnice sv. Barnabáše. Arnold a Seidenová měli dva vaky jako důkaz a k tomu neblahý vývoj stavu Byersové a Belfa. Poté se ponořili do historie záznamů pacientů na jednotce ARO, aby zjistili, jestli v poslední době k podobným nevysvětlitelným výkyvům inzulinu nedocházelo častěji.

Nenalezli žádný případ úmrtí, ale objevili, že pacienti se s podobnými problémy potýkali celkem pravidelně. Už po celé měsíce se kolapsy vyskytovaly tak často, že se takřka překrývaly. Ošetřovatelé doslova odcházeli od jednoho případu, aby se mohli věnovat druhému. Získané informace byly náhodné a matoucí – kolapsy se neodehrávaly na žádné konkrétní jednotce nebo v konkrétní směně. Jenže na JIP, ARO i na koronární jednotce měli pacienti Zdravotnického centra sv. Barnabáše z nevysvětlitelných důvodů problémy s hypoglykemií.

Laboratorní výzkum21 ukázal, že všichni „zázrační hypoglykemici“ měli nejen zvláštní a nevídané hladiny inzulinu v krevním oběhu, ale zároveň že značné množství tohoto inzulinu bylo „cizorodé“ – nevyprodukovala ho jejich těla. Inzulin jim byl podán uměle.

Jako první byla zvažována možnost, že se stala chyba, někdo z ošetřujícího personálu špatně pochopil požadavek doktora, nebo že byla špatně označena nějaká ampulka. Podobné přehmaty jsou v nemocnicích na denním pořádku. Arnold a Seidenová studovali karty pacientů, ale u žádného z nich nenašli indikaci inzulinu nebo záznam, že by mu byl ošetřovatelem podán. To znamenalo, že buď muselo dojít ke dvojité chybě – pacienti omylem dostali lék, který jim nebyl předepsán, a zdravotník pak navíc ještě zapomněl uvést podání do karty –, anebo zkrátka vůbec nešlo o chybu. Tak či onak byli v pořádném průšvihu. Arnold svá zjištění odprezentoval šéfovi, řediteli bezpečnostní služby sv. Barnabáše a viceprezidentovi celé nemocnice, Joeovi Barrymu.

Za svého předchozího profesního života se Joe Barry stal dekorovaným a hluboce respektovaným policejním veteránem a během své třicetileté služby u státní policie v New Jersey to dotáhl až na pozici majora. Nyní se musel jako zkušený viceprezident zodpovědný za bezpečnost ve sv. Barnabáši vypořádat s delikátním vyšetřováním potencionálního vraha pacientů. Díky svým zkušenostem byli Arnold a Barry na podobné sofistikované vyšetřování neobyčejně vhodně kvalifikovaní. Když z množiny podezřelých vyřadili návštěvníky pacientů samotných, bylo jim jasné, že viníka či viníky naleznou mezi nemocničním personálem. Arnold a Barry porovnali ošetřovatelské směny s časy a daty, kdy pacienti kolabovali. Pouze tři ošetřující byli přítomni u všech příhod. A z těch tří je nejvíce zajímala sestra Charles Cullen.22

Arnold už ohledně případů s inzulinem několik zaměstnanců sv. Barnabáše vyslýchal.23 Všichni ošetřující vypadali nervózně, báli se o svou práci a pověst i o pacienty, kterých se to týkalo. Jen zdravotník Charles Cullen se zdál být naprosto v klidu. Vlastně byl naopak až příliš klidný ohledně čehokoli. Arnold neměl pocit, že by to bylo jen divadýlko ve stylu „Cože? Já?“. Cullenovi to zkrátka bylo doopravdy úplně jedno. Dokonce se choval až přidrzle. Arnold se několikrát snažil si s Cullenem domluvit schůzku, ale jakožto sestru ho zaměstnávala personální agentura, a ne nemocnice samotná. Směny měl nepravidelné a různorodé, a tak bylo těžké ho zastihnout. Cullen se vždy jasně vyjádřil, že má spoustu práce, která je „daleko důležitější“ než nějaké Arnoldovy nestoudné intriky. Když Arnold a Barry konečně dostali Cullena do konferenční místnosti na sezení,24 odmítl jim na jakékoli otázky odpovídat. Seděl před nimi, houpal se na židli se založenýma rukama a očima zkoumal linoleum na podlaze. Už samotný jeho přístup byl pro bývalé policisty varující a Arnold ho o tom informoval.

„Vím, že do těch vaků něco přidáváte,“ řekl mu Arnold. Střílel od boku, ale cítil v kostech, že ten chlápek má za lubem něco nekalého. „Nemáte žádné důkazy,“ odpověděl Cullen. Vyšetřovatelům bylo jasné, že nevinný muž by sotva takhle odpověděl – a vlastně ani rozumný muž. Jako bývalí policisté tuto odpověď brali jako „běžte do prdele“. Cullenův přístup Arnolda pěkně vytáčel. A začal si to brát osobně. Ani tohle Cullenovi navenek nijak nezvedlo tlak. „Nemusím se tady s vámi bavit,“ řekl uprostřed rozhovoru a odešel z místnosti pryč.

Arnold i Barry podobný druh chování viděli mnohokrát jako policisté v ulicích, ale v nemocnici ještě nikdy. Obvykle tyhle věty slýchali od povalečů na parkovištích nebo vykradačů dárkových obchůdků. Sem tam si na kobereček pozvali nějakou zdravotní sestru, ale šlo většinou o skryté narkomany, kteří nejprve nakradli Percocet nebo Vicodin a pak zfalšovali údaje v příslušné tabulce se stavem zásob. Závisláci byli stejní úplně všude a jejich motiv byl primitivní a přímočarý. Jenže tady šlo o daleko temnější záležitost. Policisté si nedokázali představit jakoukoli rozumnou motivaci pro namátkovou kontaminaci infuzních vaků ve skladové místnosti nebo cíleně nevhodné podávání inzulinu. Stejně tak nedokázal Arnold přijít s rozumným vysvětlením pro Cullenovu reakci – zdálo se, že jejich obvinění toho chlápka ani v nejmenším nerozhodilo. A ani nepřekvapilo. V očích měl mrtvý pohled, kterého si Arnold hned všiml, a vůbec se mu nelíbil. Nejvíce znepokojivý však byl fakt, že Charlie měl pravdu. Nemusel se s nimi vůbec bavit. Místo aby se sám přiznal, museli Arnold s Barrym na všechen důkazní materiál přijít dalším vyšetřováním.

Arnold a Barry zaúkolovali zaměstnance, aby jim pomohli vytvořit časovou osu a porovnat ji s úmrtností během doby, kdy byl Charles Cullen v nemocnici zaměstnaný a kdy pendloval mezi JIP, ARO a koronární jednotkou. Zdálo se, že čím hlouběji se do případu noří, tím více podezřelých případů objevují.25 Jednu věc však nenašli, a to byl jakýkoli konkrétní příklad, kterým byl Charlese mohli s jistotou usvědčit. Všichni pacienti trpěli komplikovanými komorbiditami a nikdo neměl šanci propojit jejich nevysvětlitelné výkyvy inzulinu s konkrétním podáním infuze nebo Charlesem Cullenem, a dokonce ani s následným úmrtím, ke kterému v několika případech došlo. Všechna tato zjištění tedy stále mohla dost dobře být jen dílem náhody. A protože Cullen pracoviště střídal a mnohé jeho směny se uskutečňovaly na základě předem neplánovaného povolání na poslední chvíli, bylo spárování Cullenova jednání s problémy na odděleních velmi obtížné. Jestliže chtěli vyšetřování posunout dál, museli si sehnat na pomoc někoho zvenčí. Nastal čas zburcovat policii.

Arnold a Barry se každý měsíc pravidelně scházeli s livingstonským policejním šéfem Donem Jonesem. Důvod jejich schůzek byl čistě pragmatický – sv. Barnabáš byl největším zaměstnavatelem v Livingstonu, staral se o příjmy většiny zdejších daňových poplatníků. Bylo nereálné oddělovat korporátní zájmy zdravotnického centra a zájmy města.

Náčelník Jones byl v Livingstonu známou postavičkou a měl reputaci policisty, který svůj plat obohacoval prací přesčas, čímž zároveň ulehčoval nezkušeným nováčkům nebo policistům, kteří zrovna čekali rodinu. Do důchodu už neměl daleko a vůbec by se nezlobil, kdyby se mu podařilo přestoupit do privátního sektoru na lukrativní pozici manažera bezpečnosti uvnitř korporace sv. Barnabáš. Jestliže se chtěl Jones před vedením sv. Barnabáše předvést, jedné z prvních příležitostí se mu dostalo 5. března 1991, když se s ním Barry a Arnold setkali v italské restauraci a během oběda mu vyložili, jaký případ je zrovna trápí.

Měli všechno, co je základem solidního policejního vyšetřování: zločin, oběti, důkazy i podezřelého.26 Nejméně na dvou odděleních možná došlo k vraždám. Měli fyzické důkazy o manipulaci s infuzními vaky, konkrétně injekcích smrtících dávek léků, a jejich vyšetřování vedlo k identifikaci jednoho velice vážného podezřelého, který jim vykrystalizoval ze sboru zaměstnanců. Bývalému policistovi, kterým Arnold bezpochyby byl, připadalo zcela jasné, že Zdravotnické centrum sv. Barnabáše čelí velice závažným kriminálním činům. Jenže náčelník Jones s tím nechtěl mít nic společného. Řekl Barrymu a Arnoldovi, že si nemyslí, že by s důkazy, které dosud nashromáždili, mohl nějak dále nakládat. Pro nemocnici by bylo nejlepší, kdyby celou záležitost vyřešila interně. Barry a Arnold nevěděli, jestli si Jones myslí, že dělá nemocnici laskavost, nebo jestli skutečně nevěří tomu, že by se s dosavadními důkazy dalo rozjet komplikované medicínské vyšetřování. To mu Arnold nemohl nijak vyčítat – ani oni sami nebyli schopni vyšetřování uzavřít. Tak či onak to byl stále hlavně jejich problém.

Arnold s Barrym vyzkoušeli všechny léčky, které je napadly, aby Cullena chytli při činu, dokonce ve skladu s léky na několik týdnů nainstalovali kamery. Napříč odděleními vyslechli doktory, ostatní zaměstnance, a dokonce i rodinné příslušníky, kteří se objevovali na inkriminovaných odděleních, a pro ošetřující spustili nový systém odepisování léků, podle kterého platila pro inzulin stejně striktní regulační pravidla jako pro nebezpečné návykové látky, jako je morfium. Když se v říjnu objevili další dva pacienti, kteří kolabovali s nevysvětlitelnou hypoglykemií na jednotce intenzivní péče sv. Barnabáše, a zjistili, že byli připojeni k infuzním vakům s potají přidaným inzulinem, jejich znepokojení ještě vzrostlo. Přesto ani tentokrát nezískali žádné důkazy, které by cokoli prokazovaly.27 Neustávali ve svém pátrání, když tu Charles Cullen z ničeho nic zkrátka z nemocnice odešel. Problémy s inzulinem zmizely spolu s ním.

19. Detaily ohledně těchto incidentů a vyšetřování, které následovalo, pochází ze zpráv o policejním vyšetřování, ze svědeckých výpovědí a soudních dokumentů, dále pak z rozhovorů s Charlesem Cullenem a Thomasem Arnoldem.

20. Heparin je antikoagulant používaný na ředění krve jako prevence vzniku sraženin, které mohou být příčinou srdečních záchvatů a mrtvic; zároveň může působit problémy se zastavováním krvácení po operacích.

21. V endokrinních a radioizotopových laboratořích v Livingstonu, New Jersey, a Abbott Hospital Products Division of Abbott Park, Illinois.

22. Arnold řekl vyšetřovatelům, že jejich vyšetřování Charlese Cullena se soustředilo na dvě kardiologická oddělení, a sice starší koronární jednotku na šestém podlaží a pak jednotku 5700. Arnold a Barry byli tak zaměření na Cullena jakožto podezřelého, že svou analýzu úmrtnosti provedli jen na odděleních, kde Cullen přímo pracoval; Arnold uvedl, že popáleninové jednotce intenzivní péče pozornost nevěnoval, protože Cullen na této jednotce v době jejich vyšetřování umístěn nebyl.

23. Zpočátku podezřívali Cullena a dvě sestry ženského pohlaví. Jedna byla obvinění zbavena a u druhé se prokázalo, že kradla morfium pro své osobní účely.

24. Šlo o první ze dvou rozhovorů, které Arnold a Barry s Cullenem v rámci svého vyšetřování uskutečnili.

25. Vyšetřování zahrnovalo analýzy karet pacientů, rozpisů služeb, strojů Pyxis na vydávání léčiva, instalaci kamer do nemocničních místností, rozhovory, důkazy (infuzní vaky) a analýzy patologů.

26. Záznamy z policejního vyšetřování. Jde o vzpomínku Charlese Cullena a také jeho bývalé ženy Adrianne ve svědecké výpovědi na policii, rozšířenou během rozhovoru s autorem knihy v roce 2010. Skutečnost, že Cullen je hlavním cílem vyšetřování, sdělila kanceláři státního zástupce okresu Somerset Betty Gillianová (žena, která jako správní ředitelka jednotky ARO Cullena propustila); Gillianová vypovídala 14. listopadu 2003, když působila jako supervizorka a viceprezidentka podnikových kanceláří Zdravotnického centra sv. Barnabáše. V reakci na jednotné sady dotazů, které vzešly z občanskoprávních sporů bezprostředně po Cullenově odsouzení, právní poradce Zdravotnického centra Sv. Barnabáše, zaměstnaný u právní kanceláře Sills Cummis Epstein & Gross, tvrzení odmítl. „V době, kdy byl Charles Cullen zaměstnancem Zdravotnického centra sv. Barnabáše, Livingston Health Care Services či Medical Center Health, Inc., sv. Barnabáš nevedl ani nevydal pokyn k vedení jakéhokoli interního vyšetřování na základě nevysvětlitelných laboratorních výsledků ve spojení s podáváním léků pacientům či nevysvětlitelnými úmrtími pacientů. V únoru a říjnu 1991 byla ve sv. Barnabáši podniknuta interní vyšetřování kvůli nevysvětlitelně nízké hladině cukru v krvi u několika pacientů… V souvislosti s tím zástupci Zdravotnického centra sv. Barnabáše uvedli, že byli schopni dohledat pouze část dokumentů, které se těchto vyšetřování týkaly; o zbytku byli přesvědčeni, že byl zničen již před lety během stěhování kanceláře.“ V hlášení je dále uvedeno, že „interní vyšetřování nevysvětlitelně nízké hladiny cukru u několika pacientů v roce 1991 se na Charlese Cullena nezaměřovalo.“ Tento dokument podepsala Nancy Holeceková, seniorní viceprezidentka oddělení péče o pacienty v Saint Barnabas Health Care System, jakožto oficiální vyjádření Zdravotnického centra sv. Barnabáše. Nancy Holeceková byla bývalou vedoucí telemetrie a na vyšetřování se podílela také společně s Barrym, Arnoldem a Gillianovou.

27. Tehdejší vedoucí telemetrie Nancy Holeceková později přirovnala tento proces k hledání jehly v kupce sena.

5

Charlie se domníval, že se kolem něho jeho svět zhroutí jako domeček z karet. Cítil, že lidé ve sv. Barnabáši věděli, co tam provádí28 – vyšetřovatelé v nemocnici mu to dali během výslechu dost jasně najevo. Ať už napíchl jeden nebo sto, nebo dokonce ještě víc, bylo to jedno. Věděli to. Nekontrolovali ani jeho směny na oddělení popálenin, ale přesto to věděli. Měsíce se zaměřovali na pouhé dva pacienty, kteří oba zkolabovali a pak je postihla zástava srdce. Nebylo jednoduché identifikovat jeho další oběti a odlišit neobvyklé symptomy od těch běžných, které provázely jejich komplikované nemoci, ale tihle dva byli zkrátka evidentní. Charlie si byl vědom toho, že porovnali rozpis směn s večery, kdy ke komplikacím v těchto dvou případech došlo, a zjistili, že právě on byl jediným ošetřovatelem přítomným u obou. A pak tu byla ještě otázka infuzních vaků, do kterých vstříkl inzulin ve skladu léků – objevili je, analyzovali a uschovali jako důkazy. Někdy vaky kontaminoval jen tak namátkou, takže se z nich staly neřízené střely. Charlie si byl jistý, že vaky byly celé pokryté otisky jeho prstů – vůbec se neobtěžoval nasazovat si rukavice. Dovtípil se, že kdyby opravdu chtěli, už ho mají.

Užíval si to čekání, zvláštní napětí, kterým byly naráz prodchnuté temné noční hodiny. Zůstával neustále ve střehu a každé lusknutí rukavice nebo usrknutí kávy mohlo dostat nový rozměr a stát se osudovým zlým znamením. Na konečné uzavření oné záležitosti čekal celé jaro, pak i podzim a zimu, až do nového roku. Když nepřišlo, naznal, že nemocnice je buď hloupá, nebo má strach, možná obojí. Charlie si mohl jen představovat nedozírné následky právní povahy, které by pro zařízení vyvstaly po odtajnění informací o jeho fatálních injekcích – soudní tahanice o obrovské peníze, které vídáme v televizi, takové, ve kterých pokorně sklapnou i korporátní goliášové. Ať už měla nemocnice strach kvůli komukoli, Charlie si nemyslel, že to jsou zrovna pacienti. Lhali jim, stejně jako lhali jemu, když se pokoušel najít tělo své matky. Mlžili. Kryli se. A nikdo se tam o vás nestaral, když jste měli opravdové bolesti – o tomto pokrytectví se dozvěděl na vlastní kůži, když se nikdo nezajímal o jeho trápení. Z profesionálního hlediska považoval tento právně formalistní přístup za nanejvýš pobuřující. Jako bývalému katolíkovi mu to celé přišlo jako ironie osudu: svatý Barnabáš, syn útěchy, svatý patron lidí v té největší nouzi. Neschopnost nemocnice zastavit ho mu přišla téměř jako automatické rozhřešení. A tak když ho ze sv. Barnabáše29 nakonec přestali volat na směny, Charlie si nemohl pomoct, ale docela ho to zaskočilo.

28. Charles Cullen, rozhovory s autorem.