The Paradise Problem

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2024

Translation © Alžběta Komrsková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-507-2

ISBN mobi: 978-80-7689-508-9

Věnováno těm, kteří nás udržují při smyslech:

skupinovým chatům, Bangtanu, Harrymu a Taylor.

Prolog

ANNA

Den, kdy se můj manžel stěhuje z našeho bytu, je také dnem, kdy vychází Resident Evil Village pro PlayStation. A možná by vás překvapilo, co z těchto dvou věcí má na mě větší emocionální dopad.

Ale protože nejsem zrůda a v tomhle bytě nám během těch dvou let bylo dobře, udělám to, co dělá většina žen, které při rozvodu dostaly jen gauč a televizi: s povzbudivým úsměvem sleduju, jak West a jeho dva svalnatí kámoši s čerstvým doktorátem nosí krabici za krabicí, židli za židlí, kufr za kufrem a zbylých devadesát procent nábytku a dekorací ven do stěhovacího vozu. Vlastním teď sotva pár pozemských statků a nejspíš je to trochu smutné, neboť jsem Westovy věci během posledních dvou let hojně využívala. Ale tenhle okamžik byl nevyhnutelný.

Přinejmenším se můžu aspoň utěšovat vědomím, že balení mých vlastních věcí, které mě čeká za dva týdny, bude mnohem jednodušší než tohle.

U chodníku se vynoří z nákladového prostoru dodávky West, elegantně seskočí na ulici a zahledí se na to, co je bezpochyby velice systematické balení. Měli byste vidět naši spíž: jedná se o práci skutečného organizačního génia. Můj osmadvacetiletý puntičkářský bývalý toho moc nenamluví a patří mezi ty neuvěřitelně schopné muže, v jejichž podání vypadají komplikované věci jako daně nebo opravy děr v sádrokartonu úplně jednoduše. Přiznávám, že kromě svých sexy schopností je West taky fešák. Je dokonalou kombinací výšky a svalů, ačkoliv nemám tušení, jak vysoký vlastně je. Není divné, že jsem se ho na to nikdy nezeptala? Uvědomuju si, že většina žen je posedlá tím, jak jsou lidé vysocí, ale mě to nikdy netrápilo. Znám spoustu mužů – někteří jsou vyšší, někteří menší a někteří stejně vysocí jako já. Vím jen to, že mám oči v úrovni Westovy brady. A že se na naší svatbě musel sklonit, aby mě políbil.

Na ten den jsem nemyslela už celé věky, ale nejspíš je logické, že na něj myslím zrovna teď. Připadá mi, jako by se ten polibek odehrál v úplně jiném životě. Dva roky tohoto dobrodružství a já jsem přesto víc obeznámená s gaučem, který tu nechává, než s ním samotným.

Teď se na chodníku otočí a pohlédne na mě. Naše oči se setkají a mě v břiše zalechtá zvláštní pocit, náznak závratě. Nízká hladina cukru v krvi za to nemůže; zatímco jsem ho sledovala, jak balí, snědla jsem snad polovinu sáčku chipsů s příchutí papriček jalapeño. A není za tím ani vedro; květen v L.A. je doslova definicí mírného počasí. Překvapivě si myslím, že za to může on.

Westovy oči mají barvu slunečních paprsků pronikajících skleničkou whiskey. Jeho vlasy jsou úplně stejné barvy, ale prostupuje jimi víc slunce a vypadají tak husté, že mám podezření, že jen ony pro mě jiné muže úplně odepsaly. Jednou jsem je zkusila namalovat smícháním transparentního červeného oxidu železa se žlutohnědou olejovou barvou od Old Holland, ale nebylo to úplně ono. Když jsem si pak uvědomila, jak moc mě štve, že se mi nedaří dostat na plátno skutečnou barvu jeho vlasů, okamžitě jsem začala přemítat nad tím, proč mi na tom vlastně tolik záleží.

Aniž by přerušil ten intenzivní oční kontakt, West ke mně dojde a zastaví se asi třicet čísel ode mě. Na podivný, horečnatý okamžik mě napadne, že se snad vážně skloní a políbí mě na rozloučenou.

„Myslím, že máme hotovo,“ řekne a samozřejmě mě nepolíbí, haha. „Ale kdybych něco zapomněl, Jake se tu pro to může stavit.“

Jake. Westův mladší (a jen o trochu méně pohledný) bratr a ten typ kamaráda z vysoké, který ví o mém životě na univerzitě úplně všechno, ale nikdy nepotkal mého otce, který bydlí pouhou hodinu odsud. To Jake nás seznámil a teď zůstane mým jediným zbývajícím spojením s Westem. Ta myšlenka mě trochu rozesmutní, ale pak si vzpomenu, že na mě vevnitř čeká gauč a zombíci.

„Tak fajn,“ řeknu nahlas.

„Máš fotokopie těch dokumentů?“ zeptá se. „Můj právník všechno prošel a mělo by to být vyřešené, ale kdyby něco, je tam jeho telefonní číslo.“ Odmlčí se a očima zapátrá v mých způsobem, který jsem u něj popravdě ještě nezažila. Jako by se mě poprvé snažil vidět. „Moje číslo se samozřejmě nemění. Všechno si přečti a zavolej mi, kdybys měla nějaké otázky.“

„Jasně. Díky, že ses toho ujal.“

Usměje se, a když se to stane, jeho tvář se úplně rozzáří. Zajímalo by mě, proč tohle nedělá častěji. Ale možná i dělá. Jen já ho téměř nevidím. Vstává před rozbřeskem, aby si šel zaběhat, a než se vrátí před půlnocí z posilovny, stráví každou minutu na přednáškách nebo v knihovně. Já naopak žiju v ateliéru nebo na jeho – teď už mém – gauči.

Nejsem si jistá, co jiného dodat, a tak se to pokusím uzavřít takto: „Gratuluju k ukončení školy, Weste. Musíš být hrozně šťastný.“

„To tedy jsem,“ řekne a zaboří ruce do kapes džínů. Většinou ho vídám v reklamních basketbalových šortkách a tričku, které dostal za účast na maratonu, takže kombinace obnošených levisek a pohodlného šedého trička mě teď překvapí. Cítím se trochu podvedená, že ho takhle vidím až teď. Z kalhot mu vykukuje kousíček lemu boxerek a já se musím hodně snažit, abych udržela oči na jeho obličeji. „Taky gratuluju,“ dodá. „Tak vzhůru na nové, velké věci.“

„Jasně,“ zasměju se. „Celý svět se zatajeným dechem čeká na můj další krok.“

Taky se zasměje a z toho zvuku mi po páteři přeběhne mrazení.

Obklopí nás rozpačité ticho, ale on zírá přímo na mě a já mám pocit, že nedokážu odvrátit pohled. Tohle je tedy pořádně intenzivní oční kontakt. Připadám si jako na soutěži v zírání nebo jako při memorování řady čísel ve špiónském filmu a přinutím se neuhnout jako první.

„No,“ řekne konečně. „Tak to bude teda asi všechno.“

„Doufám, že budeš mít dobrej život.“ Zní to otřepaně, ale myslím to vážně.

„Ty taky.“ West se znovu usměje způsobem, při kterém mu zajiskří v očích. Sakra, kéž bych ten úsměv bývala vídala častěji. „Sbohem, Anno.“

„Sbohem, Weste.“

Potřeseme si rukou. Otočí se a vyjde na chodník za svými kamarády, kteří se vmáčknou vedle něj do kabiny dodávky. Jeden z nich stáhne okno a zamává mi. Vesele mu zamávám nazpátek, přestože nemám ani tušení, jak se jmenuje.

Ucítím vedle sebe něčí přítomnost, a když otočím hlavu, spatřím naši sousedku Candi, jak tu stojí v županu. Pokaždé je v županu, takže mě odjakživa zajímalo, co celý den dělá. Ale umí upéct dokonalý limetkový dort a každou půlnoc má jako podle švýcarských hodinek sex se svým manželem, takže se jí očividně daří dobře.

„Stěhujete se?“ zeptá se a ohlédne se do téměř prázdného bytu.

„Já se stěhuju až za dva týdny,“ povím jí. „West zrovna teď odjel.“

Cítím, jak obrací svoji pozornost od prázdného bytu k straně mé tváři, a když se na ni usměju, ustaraně na mě vykulí modré oči. „Propáníčka, Anno, to jsem netušila. Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě,“ řeknu a otočím pohled na ulici právě ve chvíli, kdy stěhovací dodávka zahne za roh a zmizí mi z dohledu.

„No dobrá,“ řekne a v hlase jí zaznívá pochybnost. „Tak to jsem ráda.“ Položí mi ruku na paži. „Ale kdyby sis potřebovala promluvit, víš, že tu pro tebe jsem, že jo?“

S úlevou si uvědomím, že už se nemusím skrývat za tu krycí historku. Dokončila jsem bakaláře a přede mnou leží neznámé dobrodružství; West zase dokončil doktorát a je na cestě za svou skvělou budoucností v nějakém ohromujícím a důležitém oboru. Oba jsme dostali, co jsme chtěli.

„Ale ne, jsem v pohodě!“ ujistím ji. „Sotva jsem ho znala.“

Candi na mě zírá. „Cože?“

Ukážu na byt za námi. „Tohle je bydlení pro rodiny. Šlo jenom o náhodnýho týpka, kterýho jsem si vzala, abych tu mohla bydlet. Ale i tak děkuju.“

S posledním úsměvem stisknu její ruku spočívající na mé paži a vrátím se dovnitř. Musím jít zabít pár zombíků.

Jedna

ANNA

O tři roky později

Kdybyste mi během mých vysokoškolských studií řekli, že mým hlavním zdrojem příjmů v pětadvaceti budou noční směny za kasou večerky, nejspíš bych… no, asi bych vám nevěřila. Ve třeťáku, kdy jsem si uvědomila, že můj mozek není nejspíš stavěný na přírodní vědy, jsem učinila obrat o sto osmdesát stupňů a změnila obor z přípravky na medicínu na studium umění. Ohledně toho, co může život umělce obnášet, jsem však zůstala realistkou. Každý student výtvarného umění na Kalifornské univerzitě sní o tom, že se stane význačným designérem nebo návrhářem kostýmů, případně se proslaví jinde na umělecké scéně, ale ti z nás, jejichž ambice jsou jednoduše „zaplatit si aspoň nájem a zdravotní pojištění“, jsou si vědomi toho, že nejspíš skončí jako servírky a malovat budou po nocích. Takže to, že je právě 0:44 a já stojím za kasou ve večerce, místo abych se kamarádíčkovala s kreativní elitou na nějakém nóbl večírku, by nemělo nikoho překvapovat, nejmíň ze všech mě.

Ale s tátovými rostoucími účty za zdravotní péči možná porostou i moje ambice.

Opatrně otočím stránku časopisu US Weekly, který jsem si vypůjčila ze stojanu. Je v něm spousta inzerátů na lukrativní místa. Disponuji tím, co je potřeba, abych se stala další velkou uměleckou influencerkou, o které píšou v rubrice Celebrity… jsou jako my!? Jsem mladá a vím, jak nosit tričko bez podprsenky. A to je polovina toho, co ta práce vyžaduje, nebo snad ne?

Zkouším si to představit:

Instagramová senzace Anna Greenová viděna s dokonale rozcuchaným drdolem na farmářských trzích!

Hvězda TikToku Anna Greenová a její sexy přítel herec přistiženi, jak se muchlují před Soho House!

Zajímalo by mě, kolik si takový influencer v dnešní době vydělá a jestli to stojí za ponížení v podobě vedení monologu do mobilu na selfie tyčce před Picassovou Ženou s knihou v muzeu Nortona Simona nebo jestli bych si vydržela nekonečně dlouho nastavovat kruhové světlo do správné pozice, abych si mohla na oční víčka namalovat miniaturní tygry s použitím výhradně veganské kosmetiky.

Tohle myšlenkové cvičení mi vyjasní jednu věc: Na kariéru influencerky jsem příliš líná.

Ale to nevadí. Díky pěti nocím týdně tady, třem poledním směnám v kavárně U Amira, občasnému venčení psů a darování plazmy, když už jsem na tom finančně opravdu bledě, se mi daří platit nájem. Pokrývám i většinu tátova zdravotního pojištění a nemocničních výdajů. A na tom jediném záleží. Hluboký nádech. Otočím stránku na rubriku Příšerní ex.

„Anno.“

Nakloním se přes pult a rozhlédnu se na obě strany. Můj šéf, Ricky, stojí ve dveřích své malé, přeplněné kanceláře, jemné blonďaté vlasy mu spadají do chlapeckých očí a ruce má pevně založené na úzkých bocích. Má na sobě tričko s Narutem a tepláky s logem jeho poslední almy mater, Hamiltonovy střední školy.

„Jo?“

„Mohl bych s tebou na chvíli mluvit?“

„Jasně.“ Trhnu palcem za rameno směrem ke vchodu. „Mám na pár minut zavřít?“

Zavrtí hlavou. „Je jedna ráno. Mezi jednou a druhou se chodí průměrně polovina zákazníka.“

„To je pravda.“ Seskočím ze stoličky, opatrně vrátím magazín zpátky na stojan a odtančím chodbičkou. Ricky odmaturoval minulý červen, ale o studium na vysoké škole nemá sebemenší zájem, a tak mu jeho rodiče nabídli výzvu v podobě vedení rodinné večerky Pick-It-Up. Nachází se mezi ulicemi Pico a Manning, vmáčknutá mezi podniky Subway a Jimmy John’s. Barb a Paul jsou jedni nejmilejších lidí, co znám, ale Ricky na mě od chvíle, kdy mě na své osmnáctiny pozval na večeři a já odmítla, používá tón přísného šéfa. To jako vážně?

Opřu se o dveře a odhrnu si z tváře přerostlou ofinu, ze které už se mi téměř vymyla všechna růžová barva. Moje vlasy zoufale potřebují ostříhat a obarvit, ale podobné položky mám poslední dobou na seznamu priorit hodně nízko. „O co jde?“

Natáhne paži hubenou jako párátko a pokusí se pokud možno autoritativně pokynout na židli naproti sobě. Vypadá jako jedna z těch starých židlí na základce, s plastovým sedátkem a rámem z kovových trubek, i když nejbližší škola je odsud necelý kilometr daleko. Jednoho dne se ta židle přesto objevila ve zdejší uličce a od té doby ji máme v kanceláři. „Mohla by ses posadit, prosím?“

Posadím se, ale přes rameno se ohlédnu na vchod obchodu. I když mě sem zavolal Ricky, pořád jsem zodpovědná za kasu. To poslední, co potřebuju, je, aby sem někdo vtrhnul a vybral hotovost. Obchod s mobily, nacházející se o tři vchody dál, vykradli minulý týden. „Seš si jistej, že si nemůžeme promluvit tam? Znervózňuje mě nechávat obchod bez dozoru.“

„No, to je teda ironie.“

Obrátím se zpátky na Rickyho. Ze své židličky vidím, že mě v téhle pozici výrazně převyšuje, a uvědomím si, že to bude pravděpodobně záměr. „Prosím?“

Zatočí mezi prsty tužkou. Má okousané nehty, na hřbetu ruky modré razítko z Randyho herny a na prstě navlečený svůj památeční prsten ze střední. Ricky narovná záda, aby vypadal vyšší. Má metr sedmdesát, i když stojí na krabici. Není to asi úplně dospělé chování, ale když se Ricky chová obzvlášť povýšeně, kreslím si jeho karikaturu: zakrslou postavičku oděnou v  obleku jako po tátovi, se širokými rameny a nohama utopenýma v  gigantických botách. „Jaká ironie, že předstíráš starost, aby nám nevykradli obchod.“

„Ironie?“ zeptám se. „Jak to?“

„Viděl jsem na kamerách, jak sis včera vzala balíček žvýkaček. Nezaplatilas je.“

Zamžourám a zapátrám v paměti. Balíček žvýkaček jsem si opravdu vzala. Zhruba třicet minut po začátku své osmihodinové směny. „Jak víš, že jsem za ně nezaplatila?“

Ukáže na bezpečnostní kameru v rohu kanceláře, nejspíš aby mi připomněl, že taková zařízení jsou i v obchodě. Ale jestli ví, že jsem za ně nezaplatila, pak…

„Sledoval jsi na mě záznamu celých osm hodin?“ zeptám se.

Ricky poposedne a zavrzání umělé kůže zní jako uprdnutí. Pokusí se to udělat znovu, ale bez úspěchu. S tváří rudou rozpaky mi vyjasní: „Zrychleně.“

Vím, jak jsou ty bezpečnostní kamery staré. Zrychlit jdou v tom nejlepším případě na dvojnásobnou rychlost. „Takže říkáš, že jsi sledoval jen čtyřhodinovej záznam toho, jak pracuju?“

Znovu se začervená a mávne nad tím rukou. „O čas, kterej jsem tím strávil, tu nejde.“

Spolknu odpověď, o které vím, že mě beztak nikam nedostane: Čtyři hodiny tvýho vyplýtvanýho času mi připadají jako větší krádež zdrojů než jedinej balíček žvýkaček za dva dolary během tří let, kdy tu pracuju, stejně jako to, že tu jsi na mé noční směně se mnou, i když máme v průměru půl zákazníka za hodinu.

Místo toho řeknu: „Jen jsem zapomněla. Neměla jsem u sebe hotovost a nechtěla jsem platit poplatek pět babek za to, že transakce nedosahuje částku deset dolarů.“

„Měla jsi dát do kasy dlužnej úpis.“

„Dlužnej úpis? Jako… na papíře?“

Přikývne. „Vytáhnout papír na účtenky a napsat to na něj.“

„A jak by to Kelly započetla, když by sem v sedm přišla?“

„Řekla by mi, že sis vzala balíček žvýkaček a zaplatíš je později.“

„Ale ty jsi věděl, že jsem si vzala balíček žvýkaček. Shlídnul jsi celý video.“

Roztáhnou se mu nosní dírky. „Výsledkem je, že ti nemůžeme věřit.“

„Ricky, zaplatím za ty žvýkačky teď. Bože, pracuju tady už tři roky a tohle je poprvý, co se mnou máš problém.“

Výraz v jeho tváři mi napoví, že to celé bude trochu jinak.

Opřu se o opěradlo své židličky. „Aha. Chápu. Jde o to rande.“

Ricky se opře o předloktí a proplete ruce jako jeho otec, když se snaží dělat mi mentora. Ale Paul by mi klidně mohl dát dvouhodinovou přednášku o tom, jak být úspěšný podnikatel, a já bych visela na každém jeho slově, protože je chytrý a laskavý a tvrdě makal, aby vybudoval řetězec čtyř obchodů v centru Los Angeles. Naproti tomu Ricky dostal k šestnáctinám Audi, k osmnáctinám obchod a během dnů, kdy si obleču sukni, očividně tráví svou pracovní dobu sledováním záznamů toho, jak pracuju. Takže mu ani za mák nevěřím, když prohlásí: „O to rande nejde.“

„Vážně ne?“

„O tohle nejde,“ trvá si na svém.

„Tohle je úplná kravina, Ricky!“

„Jmenuju se Derrick.“

„Tohle je úplná kravina, Derricku.“

Zrudne. „Tohle je schůzka, na které majitel podniku řeší problém se zaměstnancem. Mrzí mě to, Anno. Jsi propuštěná.“

Začne mi zvonit v uších. Kůži mi v panice pokryje ruměnec. „To mě opravdu vyhazuješ kvůli balíčku žvýkaček?“

„Ano.“

„Ví o tom Barb a Paul?“

„Moji rodiče si toho jsou vědomi, ano.“ To je jako rána do žaludku. Barb a Paul vědí, že mě Ricky vyhazuje kvůli balíčku Tridentu s příchutí vodního melounu? A jsou s tím v pohodě? Auva.

Ricky se předkloní, aby upoutal mou pozornost. „Anno? Slyšela jsi, co jsem říkal? Můžeš vrátit klíče, poslední výplatu ti pošlu.“

Zamrkáním zaostřím, opřu se rukama o stůl a zvednu se. „Nezapomeň odečíst cenu těch žvýkaček.“

„To už jsem taky udělal.“

V OKAMŽIKU, KDY VYJDU na ulici Manning a nespatřím svou otlučenou Jettu tam, kde ji obvykle parkuju, si uvědomím, že jsem na začátku příšerného řetězového průseru. Moje paměť se převine šest o hodin zpátky, kdy byla ulice Manning dočasně uzavřená kvůli dopravní nehodě. Musela jsem zaparkovat na ulici Pico a v tu chvíli jsem si v duchu poznamenala, že se buď musím přesunout na Manning, jen co ji otevřou, nebo v osm hodin zaplatit parkovné… a neudělala jsem ani jedno.

Ty stupidní žvýkačky za dva dolary se právě proměnily v pokutu za čtyřicet pět dolarů.

U auta navíc najdu nejen očekávanou bílou obálku pod stěračem, ale taky obrovský černý škrábanec na dveřích na straně řidiče. Někdo mi očividně odřel auto a pak vesele pokračoval v cestě. Prohlubeň ohnula u mého auta rám, a když teď nastoupím, dveře nejdou dovřít.

Do prdele.

V dubnu v L.A. nikdy neprší, ale jen co vjedu na dálnici, tak začne. Velké, těžké dešťové kapky padají v prudké průtrži mračen, po které je cesta kluzká od oleje a já mám celou levou stranu těla promáčenou až na kůži. Když zastavím před domem, kde si platím podnájem, zjistím, že na mém místě parkuje přítel mojí spolubydlící. Nemůžu se na něj ani zlobit, protože mě čekali až za pár hodin. Postavím se před něj, zhasnu motor a na pár hlubokých nádechů si opřu hlavu o volant.

Pěkně jedno po druhém, řekne mi v hlavě tátův hluboký, tichý hlas. Nejdřív vyřeš to auto a zítra si promluv s Vivi, jestli by sis nemohla přibrat směny v kavárně.

„Bude to v pořádku,“ řeknu k nebi, které se nějakým zázrakem vyjasnilo. Opakuju si ta slova, když vylézám z auta, pak znovu, když zírám na dveře, které se nedají zavřít, a nakonec ještě jednou, když se natáhnu dovnitř pro všechny věci, co mají nějakou hodnotu, a přitom zjistím, že mi někdo stačil ukrást AirPody, které mi dal táta k Vánocům a já jsem je nechala v přihrádce mezi sedadly. Stejně jako deset dolarů, které jsem tam měla schované pro naléhavé noční návštěvy fast foodu.

Proč jsem sakra nepoužila těch deset dolarů na ty žvejky?

Ne! Proč mě sakra Derrick vyhodil kvůli něčemu tak bezvýznamnému? Vždyť je to tak malicherné!

Pěkně jedno po druhém, připomene mi opět v duchu táta.

Vyběhnu schody do bytu, strčím klíč do zámku a vtom se zevnitř ozve: „Sakra!“ Význam toho výkřiku mi dojde teprve ve chvíli, kdy rozrazím dveře a spatřím svou spolubydlící Lindy a jejího přítele Jacka ve velmi kompromitující poloze na mém milovaném rozvodovém gauči. Jack je úplně nahatý, neuvěřitelně zpocený a – pane bože – pořád mu stojí. Jen co mi dojde, na co se dívám, prudce se otočím. Lindy má zápěstí přivázaná ke kotníkům, takže nemůže rychle utéct. On se ji horečnatě snaží rozvázat, zatímco na mě oba křičí zahanbené omluvy. Moje vlastní omluva za to, že jsem se vrátila domů dřív, se v tom zmatku úplně ztratí. Přitisknu čelo ke stěně a přeju si, abych se v ní mohla rozpustit a žít po zbytek svých dní v základech budovy. Byl by ze mě vážně skvělý duch.

Když uslyším bouchnutí dveří ložnice, otočím se, opřu se zády o zeď a přemítám, jestli to štípání v mých očích věští blížící se hysterický pláč, nebo smích.

O něco později pak otevřu lednici a zjistím, že bondážová Lindy a upocený Jack snědli zbytek jehněčího tažínu, který jsem si šetřila na okamžik, kdy se vrátím ze směny v obchodě. V lednici najdu jen kousek čedaru, prošlou smetanu na vaření a dvě prastaré, gumové mrkve.

Ve svém pokoji pak padnu na záda a zahledím se do stropu, příliš rozrušená, než abych se Rickymu pomstila nakreslením jeho karikatury. Stěny kolem mě plní moje malby. Skoro všechny z nich jsou obrovská plátna plná květin: skutečných mistrovských děl přírody. Žádný štětec nedokáže dokonale napodobit spletitost stínů ve středu květu, jemné variace barev podél křehkých vláken nebo složité vzory světla šplhající po holém stonku, ale musím to aspoň zkusit, vlastně to ani nedokážu přestat zkoušet. Svůj nový nejoblíbenější obraz jsem dokončila včera ráno – obrovský červený vlčí mák se skrytou galaxií pylu v  sytě černém středu. Momentálně se opírá se o stěnu a částečně zakrývá obraz za sebou – sevřenou pěst tenoučkých okvětních lístků, ztěžklých dešťovými kapkami.

Ty malby mi ale bohužel účty nezaplatí. Netuším, co teď budu dělat, zato vím, že si nechci hledat další práci ve večerce. Nechci pracovat v 7-Eleven ani ve Starbucks. Nechci být něčí přepracovaná asistentka, influencerka, řidička Uberu nebo číšnice na plný úvazek. Chci malovat. Ale topím se v dokončených plátnech a nejsem schopná ani jediné z nich prodat. Můj sen – živit se svým uměním – jako by byl uzavřený v plechovce, kterou kopu před sebou, je to jen mlhavá ozvěna. Po státnicích jsem pár obrazů prodala, dokonce jsem po rušné výstavě ve Venice Beach podepsala i smlouvu s jednou manažerkou, ale v posledních osmnácti měsících jsem nevystavila jedinou malbu a manažerka mi už téměř rok nezavolala. Ať chci, nebo ne, zítra se budu muset ucházet o práci v každé kavárně a samoobsluze, které se mi podaří najít.

Mobil vedle mé postele cinkne a já se pro něj okamžitě natáhnu v naději, že je to e-mail od Barb a Paula, kteří mi ve čtvrt na tři ráno píší, aby se mi omluvili za svého pitomého syna. Jenže není. Je to účet z nemocnice s dalšími doplatky za tátovu poslední chemošku.

Sevřu pokrývku, přetáhnu si ji přes sebe, překulím se na bok a zabořím tvář do polštáře.

Dva

LIAM

Dva bloky od mého domu v Palo Alto se nachází supermarket Safeway, což je samozřejmě praktické, ale zároveň i hrozné, protože pokaždé, když tam nakupuju, mám strach, že mě zachytí kamera a její záznam si prohlédnou v bezpečnostní místnosti společnosti Weston Food šest set kilometrů jižně v Irvine.

Nezáleží na tom, jakou vzdálenost – geografickou nebo emocionální – jsem vytvořil mezi sebou a rodinnou korporací, tohle je můj jediný přetrvávající strach z dětství: že když se v jakémkoli jejich supermarketu otevřou automatické dveře a já vstoupím dovnitř, moje dokonale upravená matka ve svém kostýmku šitém na míru a bez jediného rozcuchaného vlásku obdrží upozornění. V bezpečnostní místnosti se pak nakloní ke stěně plné obrazovek a konečkem ukazováčku s dokonalou manikúrou ukáže na drobnou postavu v rohu.

„Tam. Přímo tam,“ řekne do vysílačky připojené na sluchátko mého otce. „Vidím Liama v Safeway na rohu Middlefield a San Carlos.“

Je to absurdní obava. Jednak by se máma nikdy neobtěžovala prohlížením záznamů z bezpečnostních kamer, jednak existuje milion důvodů, proč bych měl zajít spíš do supermarketu, který nepatří Westonovým, včetně jednoho loajálního, totiž že bych slídil u konkurence. Ale tohle je bohužel typ paranoie, se kterou musí žít člověk, jehož rodina vlastní šestý největší řetězec supermarketů v Americe a už celé dekády soupeří s tím pátým. Taky je to ten typ paranoie, kterou prožívá muž, který už celé roky tají před svým otcem svůj osobní život. (A nezáleží na tom, že kdyby snad mého otce vážně zajímalo, co každý den dělám, mohl by to snadno zjistit. Raymond Weston je zkrátka příliš narcistický, než aby ho napadlo, že taková vzdálenost mezi námi nebyla jeho nápad.)

Ale moje instinkty logiku ignorují. Takže když mi máma zavolá ve chvíli, kdy po běhání platím u pokladny za kokosovou vodu, prudce ťuknu na hodinky, hovor odmítnu a rozhlédnu se po nejbližších bezpečnostních kamerách.

Uklidni se, Westone. Zhluboka se nadechnu, usměju se na ženu za pokladnou a vytáhnu z pouzdra na paži mobil, abych zaplatil. Ten se rozsvítí dalším hovorem.

Znovu stisknu tlačítko Odmítnout a přidržím mobil u terminálu před sebou. Nic se nestane, a tak to zkusím znovu. Prodavačka se natáhne, aby vyzkoušela, jestli to nebude fungovat z jiného úhlu, když vtom mi obrazovku rozzáří textovka: Williame Alberte Westone, zvedni mi to, nebo hned teď přiletím do tvého domu.

Sakra, to nemůžu dopustit.

„Jejda,“ řekne prodavačka se soucitným mrknutím, když si zprávu přečte. „Radši jí zavolejte, Williame.“

V tu chvíli mi začne znovu zvonit telefon.

S rezignovaným smíchem přijmu hovor na hodinkách, zatímco iPhonem se zoufale snažím zaplatit za vodu. Možná se nacházíme v Silicon Valley, kde má na sobě každý v jakoukoliv denní dobu patnáct elektronických zařízení, ale cítím, jak mě všichni ve frontě na expresní pokladnu propalují pohledy. Právě teď jsem rozhodně za technologického blba.

„Haló?“

Její hlas se přenese do jednoho mého sluchátka. „Liame? Konečně.“

„Promiň, mami,“ zašeptám. „Kde jsi?“

Zmateně se odmlčí. „Jsem… doma? Kde jsi ty?“

„Zrovna si kupuju vodu ve Westonu na rohu Alma Street a University Avenue.“ Prodavačka na mě zmateně pohlédne, ale mávnu nad tím rukou. Ta lež byla zbytečně konkrétní a stejně nejspíš nebude fungovat; s AirPody je ten problém, že umí zachytit veškerý hluk v místnosti. Zpražím pohledem vysoký strop a uvažuju, kolik toho máma asi slyší. Moji rodiče spolu začali randit v prváku na střední, se svatbou počkali po státnicích a pak čekali dalších pět let, než počali mého staršího bratra Alexe. Zároveň je namístě říct, že Janet Westonová pracuje v rodinném podniku už od čtrnácti; ta žena strávila v supermarketech tolik času, že dokáže rozlišit zvuk Safewaye od Westonu, i když stojí křižovatce dálnice 101 a 80 během dopravní špičky. Musím se odsud rychle dostat.

Platba je konečně přijata. Popadnu vodu, mávnutím odmítnu účtenku a hodím omluvným úsměvem po otrávené frontě za sebou. Pak vyběhnu z obchodu a odbočím do uličky mezi budovami.

„O co jde?“ zeptám se, jako bychom oba naprosto přesně nevěděli, proč mi volá.

Jsem vděčný za čas, který mi dopřeje, abych se připravil. Zaslechnu spořádané klapání jejích bot a představím si ji, jak kráčí obývákem po terakotové dlažbě směrem do zimní zahrady s výhledem na Newport Coast. „Volám ti kvůli Charliině svatbě, drahoušku.“

Trhnu sebou a stisknu si kořen nosu. „Samozřejmě. Už se nemůžu dočkat.“

„Příští víkend všichni odjíždíme na ostrov a včera jsme ti poslali žádost o potvrzení účasti. Vážně jsem doufala, že potvrdíš účast vás obou. Rezervovali jsme vám jeden ze soukromých bungalovů.“

„Víš, jak je zaneprázdněná, mami.“

„Což je přesně ten důvod, proč potřebuje dovolenou, miláčku.“ Povzdechne si. „Liame, zlato, nebude působit dobře, když tam nebude celá rodina. Přijede Vogue, aby udělal článek o Charlie a Kellanovi. Forbes zase posílá někoho, aby udělal rozhovor s tvým otcem. Lidé budou mít řeči.“ Máma se odmlčí. „Nerada to říkám, drahoušku, ale tvůj otec se na to taky moc netváří.“

Srdce mi spadne až do žaludku. „Na co?“

„Však víš.“ A já opravdu vím, ačkoliv bych si přál, abychom pro jednou mohli mluvit na rovinu. Tohle je nejblíž tomu, aby matka řekla: Tvůj otec si začíná myslet, že by možná neměla být součástí téhle rodiny, když nikdy není přítomná.

„Mami, no tak.“

Povzdechne si. „Sotva ji známe,“ řekne. „Jen ji přiveď a všechno bude v pořádku.“

Všechno bude v pořádku.

Potřebuju, aby všechno bylo v pořádku. Jsem tak blízko konci téhle dlouhé hry, že cítím v konečcích prstů její lákavý příslib. Poslední, co chci, je, aby právě teď můj otec obracel svou pozornost k mému osobnímu životu. Ale stát se to může. A fikce mého života, kterou jsem vytvořil pro širokou rodinu – života, na kterém závisí všechny mé plány –, je vratká jako domeček z karet.

Zhluboka se nadechnu a pevně stisknu víčka. Netuším, jak zařídím, aby to fungovalo, ale dochází mi, že jsem zahnaný do kouta. Takže vyhrknu: „Oukej, mami. Dorazíme oba.“ AirPody zesílí zvuk jejího úlevného výdechu a to mi jen ukáže, jak moc z toho byla nervózní. Vlije mi to do žil nové odhodlání. „Nějak to zařídíme.“

„To jsou úžasné zprávy, drahoušku! Ach, mám takovou radost! Mohli byste přiletět do domu Johna Wayna o den dřív, přespat tam a druhý den bychom letěli všichni společně, co říkáš? Let do Singapuru je pěkně dlouhý.“

„Dopravíme se tam sami.“ Řeknu to ostřeji, než jsem zamýšlel, a má slova se setkají s nervózní odmlkou. Trhnu sebou a očima přistanu na opuštěné krabici s červenými slovy natištěnými na dně. Zoufalý rozehnat její obavy, že nás čeká pokračování napětí mezi mnou a tátou, dodám ohromující lež: „Vrací se právě z Kambodži.“

Ach bože. Bože. Proč jsem to jen řekl? Nikdo mi ten krumpáč nepodával, ale já si s ním stejně začal kopat vlastní hrob.

„Kambodža! Jak exotické!“

„No jo.“ Stisknu si čelo. Zaplavuje mě panika. „Tak se tam uvidíme.“

Znovu se odmlčí a já si uvědomím, že tomu přece jen neuniknu. „Liame, drahoušku,“ řekne máma tiše. „I když budete cestovat každý sám, možná bys mohl nejprve zavolat svému otci. Byla bych ráda, kdybyste mezi sebou urovnali jakékoliv neshody dřív, než dorazíme na ostrov spolu se všemi ostatními. Nechci, aby bylo navenek znát nějaké napětí.“

Zhluboka se nadechnu a pokusím se nereagovat na způsob, jakým použila slovo neshody k označení otcovy enormní zrady. „Mami,“ řeknu a uskočím, když uličkou proletí kurýr na kole a málem mě trefí řídítky. „Myslím, že jde o trochu víc než neshody. Potřebuju od něj slyšet omluvu.“

„No…“ Znovu si povzdechne. „Jsem si jistá, že toho, co udělal, lituje.“

„To ti řekl?“

„Neprobírali jsme to, ale omlouvám se za něj. Stačí to?“

Zírám na zeď před sebou. Moji rodiče neprobírali ten absolutní průser, který vyústil ve skutečnost, že jsem s otcem téměř pět let nemluvil? Jaký dokonalý příklad nefunkčnosti rodiny Westonových. „Ani ne.“

Přejde to. „Oba se budeme chovat co nejslušněji,“ ujistí mě. „Neřeknu ani slovo o jejím oblečení. Nebo vlasech.“

Stisknu si čelo ještě silněji.

„Musíte vyrazit už ve středu odpoledne,“ pokračuje. „Prvního května. Na letišti na vás bude čekat soukromý přepravce, tak mi, prosím, zašli informace o vašem komerčním letu a já to zařídím.“ Slova „komerční let“ vysloví, jako by se jí v e-mailové schránce objevil plesnivý banán. „My přijedeme do Pulau Jingga o den dřív a pro všechny naplánujeme program na úžasných deset dní.“

Deset dní. Deset dní na soukromém ostrově s mojí rodinou. Deset dní na soukromém ostrově s prakticky úplně cizí ženou.

Když budu mít štěstí.

Na jednu horečnatou vteřinu zvažuju, že mámě všechno vyklopím a konečně se z té pavučiny lží vymotám. Ale je mi jasné, že by to okamžitě pověděla mému otci, který by tu informaci použil proti mně. Hrdlem mi jako dravá popínavka šplhá vztek. Spolknu nutkání vyjít s pravdou ven.

„Liame? Slyšel jsi mě, drahoušku? Dorazte do Singapuru třetího.“

Zavřu oči a mnu si spánek, za kterým se mi začíná hlásit migréna. „Slyšel. Budeme tam.“

„Dej mi vědět, kdybys potřeboval s čímkoliv pomoct. Mailem ti pošlu svatební itinerář. Miluju tě, zlatíčko.“

„Já tebe taky.“

Máma zavěsí a já zírám na displej. Nechci být melodramatický, ale mám pocit, jako by byl můj život rozseknutý na dvě půlky: předtím a poté. Jasně, to předtím je snůška lží, komplikovaná krycí historika, která začala nevinným podvodem a postupně se proměnila v plnohodnotný klam. Předtím znamená kámen vratce balancující na okraji útesu. Ale předtím taky představuje jakousi neklidnou stagnaci, opatrný klid.

Zato poté je chaos a destrukce, které nastanou ve chvíli, kdy do kamene někdo náhle silně strčí.

Vidím to tak, že mám jen tři možnosti:

1. Zfalšovat vlastní smrt.

2. Konečně svým rodičům přiznat,

že jsem jim pět let lhal.

3. Zaletět do Los Angeles a dohodnout se se svou manželkou.

Tři

ANNA

Dvě hodiny poté sedím  na gauči s  kuchyňskou mísou plnou cereálií, v krvi příjemnou hladinku, a sleduju Barbara Conana, když vtom někdo zazvoní.

„Kolik je hodin?“ zeptám se televize. „Kdo to je?“

Conan mi ani na jednu otázku neodpoví, ale pronese to, co považuju za jednu z nejlepších replik v historii filmu. „Uteč mi… a rozhrabu i hory, abych tě našel!“

Zvednu do vzduchu pěst a spolu s ním zakřičím: „A třeba i v pekle!“

Zvonek se ozve znovu a já se zvednu z gauče a nacpu jedno chodidlo do papuče ve tvaru ptáka Buka. Zvonek se ozve potřetí a já vzdám snahu najít i druhou papuči. Dojdu ke dveřím, rozrazím je a ocitnu se tváří v tvář krásnému cizinci. Husté zlatohnědé vlasy a teplé medové oči s neskutečně hustými řasami. Vysoký, vážný a střízlivý. Ostrý kontrast s letmým odrazem v zrcadle, který jsem spatřila dnes ráno: vybledlé růžové vlasy, krví podlité oči, včerejší rozmazané linky kolem očí. Neupravená, nezaměstnaná, zhulená.

Obezřetně se na mě usměje a pak jeho šokovaný pohled klesne k mým nohám. V tu chvíli si vzpomenu, že na sobě nemám kalhoty.

Ta myšlenka se rychle rozplyne, a vyhnu se tak pocitu hrozného studu, protože zaměřím každou molekulu své mentální energie na snahu si vzpomenout, kdo ten muž je. Vím, že ho znám. Je sexy, ale ne tím rozcuchaným způsobem jako chlapi, se kterými jsem v poslední době spala. (Ačkoliv poslední z nich hrál Legolase v kapele inspirované Pánem prstenů a musím přiznat, že svou elfskou péči o vlasy bral velmi vážně.) Taky si nemyslím, že by to byl náš bytný, ale teprve teď mi dochází, že nemám nejmenší tušení, jak zdejší bytný vypadá.

Konečně to vzdám.

„Ahoj.“ Rozpačitě mávnu rukou na pozdrav. „Můžu ti nějak pomoct?“

„Anno?“ řekne, jako by si tím nebyl úplně jistý, a pak si mě prohlédne od hlavy k patě, což mi znovu připomene chybějící kalhoty. Když si zaboří ruku do hustých vlasů, znovu se zapomenu cítit trapně, protože mi to konečně dojde.

„Hej,“ řeknu a ukážu na něj. „Ty jsi byl můj manžel. West, že jo?“

Výraz v jeho tváři mi připomene meme s dítětem, které se usměje a vzápětí propukne v pláč. West na mě zírá, jako by byl zoufalý, ale musel předstírat, že má vlastně radost. „Anno. Vypadáš… dobře?“

Otazník v jeho větě je naprosto oprávněný. Sáhnu si na hlavu. Pár pramenů mám ze včerejší noci pořád volně stažených do culíku. „Díky.“ Zazubím se. „Takhle už jsem se vzbudila.“

West se zasměje a ukáže bradou do bytu za mnou. „Můžu jít dál?“

Ukročím stranou, aby mohl vejít, ale jakmile vstoupí, zarazí se při pohledu na to, co běží v televizi. Conan v jeskyni právě nadšeně ojíždí čarodějnici. Oba si odkašleme a zahledíme se do stropu.

Chytí se rukou za šíji. „Vypadá to, že máš dneska volno.“

„Popravdě teď mám volno každej den.“ Když se zamračí, dodám: „Včera mě vyhodili z práce, protože jsem zapomněla zaplatit za balíček žvýkaček.“

Rozhlédne se po místnosti. Nepopírám, že menší úklid by tu neuškodil. „Vážně jsi zapomněla?“

„Tak nějak. Ale vyhazov je trochu moc, ne?“

West se zamračí ještě víc a já se došourám ke gauči a usadím se zpátky na své místo. „Poslal tě za mnou můj bývalý osmnáctiletý šéf a sexuální loudil Derrick? Protože k tomu mám hodně co říct.“

„Ne, ne, samozřejmě že ne.“ Chvíli si mě prohlíží a pak se znovu rozhlédne po bytě. „Víš, musím přiznat, že jsem trochu zmatený. Ty už nestuduješ?“

„Státnice jsem skládala v době, kdy ses odstěhoval, pamatuješ?“

„Jasně, ale chci říct,“ začne a nakloní hlavu, „nešla jsi pak na medicínu?“

Zírám na něj, dokud mi to nesecvakne. „A jéje.“ Přitisknu si ruku ke rtům. „Tys nedával pozor, že ne?“

Jeho výraz se zploští. „Co?“

„Změnila jsem obor.“

„Kdy?“

„Asi čtyři měsíce potom, co jsme se sestěhovali.“

West zbledne. „A na jaký?“

„Výtvarný umění.“ S úsměvem ukážu na zářivou jiřinu na stěně, tisíce spletitých okvětních lístku s řadou dramatických oranžových špiček. „Teď maluju. A k tomu beru různý divný práce, abych zaplatila za bejvák, ve kterým právě stojíš.“

„Myslel jsem, že malování je jen tvůj koníček,“ řekne napjatým hlasem.

„To bylo, dokud jsem si neuvědomila, že biologii nenávidím, zato miluju malování. O co ti jde?“ S očekáváním na něj hledím, ale rozptyluje mě tím, jak je sexy. Vypadá skvěle. Chci říct, už to jsou tři roky – tři? Myslím, že tři. A vypadá jako opravdový chlap. Vím, že byl chlap i předtím, ale tohle je, no, mužný chlap. Profesionál. Muž, který není už v deset ráno zhulený a nejí cereálie z kuchyňské mísy.

Možná za to může současný stav mého mozku, ale mám pocit, že trochu zavrávoral. „Hej. Jsi v pohodě?“ zeptám se.

Přejede si rukou po tváři. „Jo, jen jsem…“ Vydechne a já bych přísahala, že větu šeptem dokončil slovy „v prdeli“.

„Můžeš mi říct, proč tu vlastně seš?“ zeptám se. „Jsem sjetá jak paprika a nevím, jestli si tě jen nepředstavuju.“

West se zamračí a pohlédne na své hodinky. „Sjetá?“ zeptá se. „Čím?“

„Gumídky.“

Jeho výraz se uvolní. „Aha.“ Rozhlédne se po bytě a pak pohlédne zpátky na mě. „To je pořád ten samý gauč?“

„Má stejnou kostru. Ale myslím, že on ani já nebudeme už nikdy stejní potom, co na něm včera v noci dělala moje spolubydlící a její přítel.“

„Upřímnou soustrast.“

„Dík.“

„Takže, poslechni, dostal jsem se do dost zvláštní situace a říkal jsem si, jestli bys mi nemohla pomoct.“ Odmlčí se a tváří se mu znovu rozlije zoufalství. „I když to vypadá, že by se to tím spíš jen zhoršilo.“

Chvíli trvá, než ke mně jeho slova dolehnou. „Potřebuješ moji pomoc?“

„Ano.“

Přitisknu si ukazováček na hrudní kost. „Opravdu moji?“

West si smutně povzdechne. „Ano.“

„Měla bych si kvůli tomu oblíct kalhoty? Začínám mít pocit, že to směřuje ke konverzaci, která si žádá kalhoty.“

„To záleží na tobě.“

Postavím se a dokulhám v jedné papuči do ložnice. Když se pak opět vynořím v šortkách, West stojí přesně tam, kde jsem ho nechala.

„Můžeš se klidně posadit.“ Ukážu na svůj skvostný obývák: poloprázdný kelímek od limonády na konferenčním stolku, který tu Jack nechal už před pár dny; na zemi psí hračka, kterou Lindy koupila, přestože žádného psa nemáme; koš na prádlo přetékající vypraným oblečením, které se ani jedné z nás nechce skládat. „Vím, že to tady vypadá jako v showroomu interiérového designu, ale nejsme nároční.“

West se lehce rozklepaně posadí na gauč. Taky si sednu, v dostatečné vzdálenosti od něj, ale natáhnu se a dloubnu ho do kolene. „Oukej. Seš skutečnej.“

Zamžourá na mě. „Jak moc zhulená jsi?“

„Teď asi tak stupeň pět. Na deset se nikdy nedostanu. Gumídky s marihuanou vlastně nemám úplně ráda, ale nevěděla jsem, co jinýho dneska dělat.“

„Hledání práce ti připadalo jako špatný nápad?“

„Říkala jsem si, že si zasloužím jeden den, kdy se v tom pořádně porochním.“

Rozhlédne se, jako by si nebyl jistý, jestli si to můžu dovolit. Má pravdu.

„Co děláš ty?“ zeptám se.

„Jsem profesorem ekonomie a kulturní antropologie na Stanfordu.“

Můj mozek šlápne na brzdu. „Počkat, to jako vážně? Jako Indiana Jones?“

Trpělivě vydechne, a dokonce i mému zhulenému já dojde, že to musí slýchat často. Přejede si dlouhým prstem po atraktivně tmavém obočí. „Tohle je antropologie. Ty máš na mysli archeolo–“

„Chodíš do jeskyní? Houpeš se na liánách?“ Předkloním se. „A hlavně: pronásledoval tě někdy někdo džunglí?“

West zamrká a ploše řekne: „Často.“

Natáhnu se a plesknu ho po paži. „Nekecej!“

Zírá na mě a snaží se zakrýt, jak je ze všeho, co se tu právě děje, vynervovaný. Pohled jsem v pytli je zpátky. Posadím se a pokusím se vzpamatovat. Popravdě, tenhle muž přede mnou do mé představy moderního Indiana Jonese nezapadá. Spíš než drahou bílou košili a námořnicky modré kalhoty, které má na sobě, bych čekala flísovou mikinu Patagonia, kapsáče a obnošené pohorky. Jeho boty jsou tak naleštěné, že bych se k nim nejspíš mohla sklonit, spatřit svůj odraz a uvědomit si, jak ušmudlaně v kontrastu s ním vypadám: staré ošuntělé triko z koncertu Toma Pettyho po tátovi, které mi padá z jednoho ramena. Froté kraťasy, které mi sotva zakrývají zadek. A pořád jen jedna papuče.

„Nežila tu někde poblíž tvoje rodina?“ zeptám se. „Jacka jsem neviděla skoro dva roky.“

„Bydlí v Orange County, jo. Jake žije v Nowport Beach a pracuje pro rodinný podnik.“

„Hustý.“ Až na hekání Conana v televizi se v místnosti rozhostí ticho a já už zase nevím, proč tu West vlastně je.

Narovná se v zádech a lehce se ke mně natočí. Aha, jasně. Přišel mě požádat o pomoc. Taky se narovnám a zastrčím si uvolněný pramen vlasů za ucho. Soustřeď se, Anno.

„Oukej, takže jde o tohle,“ řekne. „Určitě si pamatuješ, za jakých okolností se z nás stali spolubydlící?“

To vskutku ano. Když jsem byla na konci druháku, udělaly moje dvě spolubydlící státnice a já si dál nemohla dovolit platit za náš jednopokojový byt poblíž kampusu sama. Popravdě jsem si nemohla dovolit pronájem žádného bytu v dosahu chůze nebo dojezdu na kole. Jake už spolubydlící měl a Vivi bydlela doma s rodiči v Playa del Rey a každý den dojížděla do školy půl hodiny. Přestože mi Amirovi taky nabídli pokoj, neměla jsem auto a veřejná doprava v L.A. je tak na houby, že kdybych mě Vivi nevozila, každý den by mi cesta z jejich domu do školy trvala skoro dvě hodiny. Vzhledem k mému sklonu každý den zaspat jsem věděla, že by to nefungovalo.

Ale Jakeův starší bratr si právě dělal doktorát a potřeboval ubytování pro doktorandy. Nabídli mu však jen rodinné bydlení, což znamenalo, že by musel být ženatý. A tak Jakea napadlo, že nás dva seznámí, abychom se dopustili neškodného porušení pravidel. Právnické potvrzení, že odteď má legální přístup k mojí vagíně jen on, za ty drobné, které bych platila za nájem, rozhodně stál. S Westem jsem se seznámila na úřadě, kde jsme měli krátkou ceremonii. Podepsala jsem nějaké papíry, když se nastěhoval, a nějaké, když se pak zase odstěhoval, a tím to skončilo. Brnkačka.

Dva blažené roky jsem měla levné bydlení a většinu dne byt jenom pro sebe. West byl jedním z nejlepších spolubydlících, jaké jsem kdy měla – rozhodně jsem ho nikdy nenachytala na gauči se zápěstím přivázaným ke kotníkům.

„Pamatuju,“ řeknu. Ale pak mě něco napadne a na okamžik mě zaplaví vlna paniky. „Počkat. Nedostali jsme se do potíží za podvod nebo tak něco?“

„Ne, ne, nic takového.“

Klesnu zpátky na gauč. Adrenalin v kombinaci s gumídky člověku rychle stoupne do hlavy. „Hergot, díky bohu. Věř mi, že to je to poslední, co potřebuju.“

„Ne, za tuhle situaci můžu bohužel jen já.“

„A ty si myslíš, že ti můžu pomoct? Sotva se dokážu vyváženě stravovat.“

West pohlédne na mísu rozmočených cereálií. „Vlastně si myslím, že jsi jediná, kdo mi může pomoct.“

„Stala jsem se snad Vyvolenou?“ Přitisknu si dlaň k hrudi. „Myslela jsem, že ten okamžik přijde dřív než v mých pětadvaceti.“ Odmlčím se a dodám: „Taky jsem myslela, že to bude zahrnovat meč. A možná draky.“

„Snad bychom s touhle konverzací měli ještě počkat.“

„Ne, ne.“ Natáhnu se pro svou mísu. „Tohle je dokonalý načasování.“

Nevypadá přesvědčeně, ale stejně pokračuje. „Jak si pravděpodobně pamatuješ, moje rodina vlastní velkou společnost.“

Otřu si z brady kapající mléko a přes sousto cereálií přiznám: „Popravdě nemám nejmenší tušení, co tvoje rodina dělá.“

Vypadá překvapeně. „I když ses kamarádíš s Jakem?“

„Vím, co si Jake objednává k obědu a jaký stupidní filmy ho rozesmějou a taky jsem pokaždý dokázala předvídat jeho balicí hlášky na večírcích, ale nikdy jsme si, no, nesedli a nevyprávěli si o naší minulosti. Dokonce se ani nezmínil, že má bratra, dokud nenavrhl, abych si tě vzala.“

West se suše zasměje. „Dobře, v tom případě, můj dědeček Albert Weston založil v roce 1952 v Harrisburgu v Pennsylvanii stánek se smíšeným zbožím a –“

„Začínáme v roce 1952! Pane bože, já jsem tak zhulená.“ Strčím si do pusy další sousto.

„A z toho stánku se nakonec stal obchod a z obchodu se nakonec stal řetězec obchodů s potravinami, což –“

„Počkat.“ Odložím mísu na stůl. Začíná mi to docházet. „Řetězec obchodů se smíšeným zbožím? Mluvíš o Weston’s? Jako o tom gigantickým supermarketu dva bloky odsud, co má ten dobrej sýr, co si nemůžu dovolit?“

„Ano.“

„Děláš si ze mě prdel?“

West na mě zamžourá. „Já… ne? Můj otec je Raymond Weston, Albertův syn a současný vlastník a generální ředitel Weston Food.“

West je vnuk impéria Weston Food? „Vždyť jste jeden z největších řetězců v zemi nebo tak něco.“

„Vlastně šestý největší.“

„Do háje. Do háje! Počkat – tvoje křestní jméno je West.“ Přitisknu si dlaň k ústům a promluvím přes ni. „Seš West Weston?“

„Anno. Co?“ West na mě zírá. „Teď mluvíš vážně?“

„Znamená to souhlas?“

„Moje křestní jméno je William. Říká se mi Liam.“ Zakoktá se. „Prom… Vážně jsi to nevěděla?“

„Liam,“ řeknu a zamžourám na něj. Husté kaštanovo-blond vlasy a k tomu ladící oči barvy whiskey. Zní to jako skotské jméno. Dokážu si ho představit v kiltu, s rukama v bok, jak obhlíží zrakem Vysočinu před sebou. „Oukej. To dává smysl.“

„Anno, chceš mi říct, že jsi po celou dobu, co jsme spolu bydleli, neznala moje křestní jméno?“

„Všichni ti říkali West.“

Znovu naprázdno otevře ústa. „Nikdy sis nepřečetla ty právní dokumenty, co jsem ti dal? Ty, o kterých jsi ti řekl, abys je vzala k právníkovi a podepsala?“

„Vzala jsem si tě, protože jsem si nemohla dovolit nájem mimo kampus. Jak tě mohlo napadnout, že si můžu dovolit právníka? Byl to obyčejný rozvod, ne?“

„Kdybych věděl, že si nemůžeš dovolit právníka, býval bych –“

Se smíchem ho přeruším. „Jaká studentka, co hledá levný bydlení tak zoufale, že si vezme cizího chlapa, si může dovolit právníka?“

Další chvíli na mě zírá a pak se předkloní a složí hlavu do dlaní. „A sakra.“

„A sakra co?“

„A sakra že jestli jsi nečetla žádnou z našich smluv, tak je tohle pořádný průšvih. Myslím, že se s tebou musím vrátit na úplný začátek.“

„Já se rozhodně potřebuju vrátit na úplný začátek,“ řeknu a protřu si oči. „Musím říct, že teď jsi mi vytřel zrak. Chodil jsi doma oblečenej jako středoškolák. V jednom kuse jsi nosil basketbalový šortky. Jezdil jsi Hondou! Weste, ty jsi přestrojenej boháč! Není divu, že mi Jake neřekl nic o svý rodině. Hergot, nutila bych ho v hospodě vždycky zaplatit za oba! Počkat. Proč jsi vůbec potřeboval bydlet v kampusu? Jestli seš vnuk zakladatele Weston’s, nejspíš by sis mohl koupit celej obytnej dům na Sunset.“

„Teoreticky ano,“ řekne a rozpačitě přešlápne, „ale těsně předtím, než jsem se vzali, jsem se ocitl v situaci, kdy jsem si musel sám platit za bydlení, školné a životní výdaje, aniž bych přitom mohl pracovat.“

„Co? Proč?“

„Můj otec mě a mé sourozence děti finančně podporuje, ale jen za předpokladu, že děláme, co chce on. Jeho plán odjakživa byl, že dokončím MBA, nastoupím v korporátní kanceláři Weston’s a nakonec převezmu ve společnosti jeho roli. Ale když jsem dokončil školu, věděl jsem, že tohle dělat nechci. Po vysoké jsem tam strávil rok na stáži a bylo to ubíjející, a to kvůli důvodům, které teď nebudu rozvádět. Řekl jsem rodičům, že budu pokračovat dál ve studiu, abych získal doktorát. S otcem jsme se příšerně pohádali a na povrch vyplavala spousta starých křivd. Rozhodl se úplně mě odříznout, dokud pro něj nezačnu pracovat.“

„No, podle všeho s ním je fakt sranda.“

„Původně jsme se měli vzít jen proto, abych mohl levně žít v kampusu, než se doberu titulu. Ale jakmile jsme byli oficiálně svoji, uvědomil jsem si, co jsem tím bezděčně udělal.“

„Sice jsem vážně zhulená –“

„To už jsi říkala.“

„… ale je divný, že nevím, jestli jsem někdy slyšela někoho použít slovo bezděčně?“ West se znovu zhluboka, trpělivě nadechne. „Promiň,“ zamumlám. „Co jsi to tedy bezděčně udělal?“

„Můj dědeček nechal všem svým čtyřem vnoučatům peníze – mým třem sourozencům a mně. Podmínkou toho svěřenského fondu bylo, že ke svému dědictví se každý z nás dostane až poté, co se oženíme.“

Tentokrát zírám já. „Kdo takovou blbost vymyslel? Gentleman ve vestičce a s čichací solí?“

„Přesně.“

Pokusím se o britský přízvuk: „Pán si musí najít manželku!“

„No, pokud našemu rodinnému právníkovi bylo známo, já si ji našel.“

Jeho slova doznívají ve vzduchu a já si teprve po pár vteřinách, které vyplňují jen zvuky toho, jak Conan někomu v televizi nakopává zadek, uvědomím, že West čeká, až mi dojde, jak to myslel.

A pak mi to docvakne. „Chceš říct, že tím, že sis vzal mě, jsi to dědictví získal?“

„Správně.“ Sklopí pohled do svého klína. „Skutečnou situaci znal jen Jake. Zbytek rodiny byl zklamaný, že jsem je nenechal uspořádat mi velkou svatbu, ale nejspíš asi nebyli moc překvapení. Vždycky jsem měl rád své soukromí.“

„Takže sis mě vzal kvůli bydlení, ale nakonec jsi dostal taky hromadu prachů?“

Přikývne. „S tím dědictvím jsem mohl zaplatit své školné a životní výdaje a vyhnout se práci pro svého otce.“

„Oukej,“ protáhnu. „Mám za tebe radost, ale začal jsi vyšilovat kvůli těm právním dokumentům, takže se teď kvůli nim stresuju i já. Co přesně jsem podepsala? Myslela jsem, že to první byla běžná předmanželská smlouva.“

Na to přikývne. „Byl to dokument, podle kterého nemáš nárok na nic z mého příjmu nebo majetku.“

Zamračím se. Škoda. „Takže nic nedostanu?“ Uvědomím si, že to znělo hamižně, a zašklebím se. „No, vlastně jsem dostala tenhle gauč a tu starou televizi.“

„Taky dostaneš deset tisíc dolarů, jakmile bude náš rozvod dokončený.“

Posadím se a ucítím, jak se moje rty roztahují do úsměvu. „Fakt?“

West se slabě usměje. „Fakt.“

„Deset tisíc dolarů.“ Přejedu si dlaní po tváři a pokusím se nezačít vyšilovat, ale taková částka by mi úplně změnila život. Mohla bych splatit víc než půlku tátových zbývajících dluhů za léčbu. A pak ke mně mlhou dolehne význam jeho slov. „Počkat. Co tím myslíš, jakmile bude náš rozvod dokončený? Chceš říct, že nejsme rozvedení?“

Pomalu přikývne. „Říkám, že nejsme rozvedení.“

Našpulí rty a polkne. „Nebyly.“

Opřu se o gauč. „Páni. To je síla.“

„Co to má tvůj děda pořád s manželstvím? To člověk nemůže prostě… randit? Trochu si vyhodit z kopýtka?“

„Po prvním září,“ řekne, „můžu rodině říct, že nám to neklapalo.“

Table of Contents

Prolog

Jedna

Dva

Tři