David Grann

WAGER

Skutečný příběh ztroskotání, vzpoury a vraždy

© 2023 by David Grann

Published by arrangement with The Robbins Office, Inc.

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Podle anglického originálu The Wager: A Tale of Shipwreck, Mutiny, and Murder vydalo v edici H!story nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2024. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Filip Drlík

Odpovědná redaktorka Zuzana Kačerová

Jazykový redaktor Aleš Antošík

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Jindřich Kačer, Vít Šebor, Jitka Vlha Stříšková

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Mapy Jeffrey L. Ward

Malba na obálce Peter Monamy, Ship in Distress in a Storm, okolo roku 1720-1730, © Tate, London / Art Resouce, NY

Obálka John A. Fontana

Úprava české obálky David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-wager, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2024

ISBN 978-80-7555-230-3

VĚNOVÁNO KYŘE, ZACHARYMU A ELLE

Jsme hrdiny vlastního příběhu.

— MARY MCCARTHY

Možná, že je tu šelma… Možná jsme to jen my.

— WILLIAM GOLDING, Pán much

Poznámka autora

Přiznávám, že jsem na vlastní oči neviděl, jak loď naráží do skalisek ani jak posádka svazuje kapitána. Rovněž jsem nebyl svědkem zrady ani vraždy. Strávil jsem však celé roky pročesáváním archiválií – vyplavených lodních deníků, tlejících dopisů, polopravdivých novinových článků, dochovaných přepisů ošemetného procesu u vojenského soudu. Především jsem však prostudoval svědectví uveřejněná těmi, kdo události nejen sledovali, ale zároveň jich byli součástí. Snažil jsem se shromáždit všechna fakta, abych se dopídil toho, co se skutečně stalo. Přesto se nelze vyhnout protichůdným a často znesvářeným svědectvím zúčastněných. Rozhodl jsem se tedy rozdíly nezahlazovat a nezastírat již tak mlhavé důkazy, ale představit všechny strany a vynesení verdiktu, posouzení historie, nechat na vás.

Prolog

Jediným nestranným svědkem bylo slunce. Celé dny sledovalo, jak se oceánem plaví podivný objekt, zmítaný nemilosrdným větrem a vlnami. Jednou či dvakrát narazil do útesu, a nechybělo tedy málo a náš příběh mohl skončit ještě dříve, než začal. Ale ať už přičiněním osudu, jak někteří později prohlašovali, nebo šťastnou náhodou loď kupodivu doplula do zátoky u jihovýchodního pobřeží Brazílie, kde ji spatřilo několik místních obyvatel.

Byl to prapodivný člun; patnáct metrů dlouhý a přes tři metry široký. Vypadal, jako by ho někdo poslepoval z rozličných kusů dřeva a látky a pak celý omlátil palicí. Plachty měl roztrhané a ráhno zlomené. Skrze trup do lodi prosakovala mořská voda a z jejích útrob se linul zápach. Kolemjdoucí, kteří se přiblížili dostatečně blízko, slyšeli znepokojivé zvuky – na palubě se tísnilo třicet mužů, vyhublých na kost. Jejich oděvy byly zchátralé a rozpadaly se. Tváře jim lemovaly zcuchané a prosolené vlasy připomínající mořské řasy.

Někteří byli tak zesláblí, že se neudrželi na nohou. Jeden dokonce záhy vydechl naposledy. Člověk, který ostatním zřejmě velel, se s vypětím všech sil zvedl a oznámil, že zastupuje trosečníky britské válečné lodi Wager Jeho Veličenstva.

Když zpráva dorazila do Anglie, setkala se s pochybnostmi. Wager vyplul z Portsmouthu v září roku 1740, během konfliktu se Španělskem, s 250 důstojníky a námořníky na palubě. Stejně jako ostatní plavidla ve velké eskadře byl pověřen tajnou misí – zajmout španělskou galeonu plnou pokladů přezdívanou „kořist všech oceánů“. Eskadru však poblíž mysu Horn v cípu Jižní Ameriky zasáhl hurikán a všichni se domnívali, že se Wager i s celou posádkou potopil. Nicméně 283 dní od osudového střetnutí s živly se přeživší zázračně objevili v Brazílii.

Posádka Wageru totiž neutonula, ale ztroskotala na pustém ostrově u pobřeží Patagonie. Většina důstojníků a námořníků zahynula, ale jedenaosmdesát přeživších postavilo i z kusů vraku Wageru provizorní člun a vydalo se zpět na moře. Na palubě byli tak namačkaní, že se sotva mohli pohnout, zdolávali hrozivé vichřice a vlnobití, ledové bouře i zemětřesení. Během náročné cesty více než padesát mužů zemřelo, a když o tři a půl měsíce později dorazili poslední přeživší k břehům Brazílie, měli za sebou téměř pět tisíc kilometrů – jednu z nejdelších zaznamenaných trosečnických plaveb. Za svou vynalézavost a odvahu byli oslavováni. A jak poznamenal jejich velitel, bylo těžké uvěřit, že „lidská povaha dokáže snést taková utrpení, jaká jsme prožili“.

Šest měsíců nato ke břehům přirazil další člun. Tentokrát doplul během sněhové vánice k jihozápadnímu pobřeží Chile. Byl ještě menší než předchozí plavidlo – v podstatě šlo o vykotlaný kmen poháněný plachtou ze sešitých přikrývek. Na palubě se nacházeli další tři trosečníci, v ještě žalostnějším stavu než jejich předchůdci. Byli polonazí a vyhublí; jejich těla se hemžila hmyzem ožírajícím kousky jejich masa. Jeden z nich upadl do takového deliria, že „o sobě vůbec nevěděl“, jak uvedl jeho společník. „Nepamatoval si naše jména… ani své vlastní,“ dodal.

Poté, co se muži zotavili a vrátili do Anglie, vznesli proti svým bývalým společníkům, kteří se vylodili v Brazílii, šokující obvinění. Tvrdili, že to nejsou žádní hrdinové, ale vzbouřenci. V následném sporu s obviněními a protiobviněními na obou stranách vyšlo jasně najevo, že důstojníci a posádka lodi čelili po ztroskotání Wageru na ostrově těm nejnehostinnějším podmínkám. Tváří v tvář hladu a mrazu si postavili základnu a pokusili se obnovit námořní řád. Stále se zhoršující situace však důstojníky a posádku Wageru – ty údajné apoštoly osvícenství – uvrhla do hobbesovského stavu zkaženosti. Rozdělili se do znesvářených frakcí a docházelo k loupežím, opouštění bližních, a dokonce k vraždám. Několik mužů se uchýlilo ke kanibalismu.

Po návratu do Anglie předvolala admiralita hlavní představitele obou skupin a jejich stoupence k vojenskému soudu. Hrozilo, že proces odhalí nejen skrývané temné stránky obviněných jednotlivců, ale i samotné říše, jejímž proklamovaným posláním bylo šíření civilizace.

Několik obviněných uveřejnilo své šokující – a značně rozporuplné – výpovědi o této „temné a spletité“ záležitosti, jak se jeden z nich vyjádřil. Záznamy o výpravě ovlivnily i filozofy Rousseaua, Voltaira a Montesquieua a později rovněž Charlese Darwina a dva velké romanopisce píšící o moři, Hermana Melvilla a Patricka O’Briana. Obvinění muži se v první řadě snažili admiralitu a veřejnost přesvědčit o pravdivosti své verze. Jeden z trosečníků sepsal své vlastní „věrné vyprávění“, přičemž zdůrazňoval: „Dával jsem si bedlivý pozor, abych [do svého příběhu] nevložil jediné slovo nepravdy. Neboť jakákoli nepravda by v díle, jež má očistit osobu autora, vyznívala zcela absurdně.“ Vůdce druhé strany ve své vlastní kronice tvrdil, že jeho nepřátelé předložili „nedokonalé vyprávění“ a „očernili nás nejhoršími pomluvami“. Přísahal: „O všem rozhoduje pravda. Pokud nás nepodpoří pravda, pak nás nepodpoří nic.“

Určitou soudržnost, určitý smysl vtiskujeme chaotickým událostem své vlastní existence všichni. Probíráme se surovými obrazy svých vzpomínek, třídíme je, pozlacujeme a mažeme. Ve svých příbězích figurujeme jako hrdinové, a díky tomu dokážeme žít s tím, co jsme udělali – nebo neudělali.

Přeživší členové posádky však věděli, že na jejich výpovědích závisí jejich život. Kdyby nedokázali předložit přesvědčivý příběh, mohli by skončit pověšení na ráhně.

ČÁST PRVNÍ

DŘEVĚNÝ SVĚT

I. KAPITOLA

První důstojník

Každý muž v eskadře si spolu s lodním kufrem nesl i osobní tíživý příběh. Mohla to být zhrzená láska, tajené odsouzení k vězení nebo plačící těhotná žena ponechaná na břehu. Mohla to být touha po slávě a bohatství, mohl to být strach ze smrti. Stejně ztrápenou minulost si nesl i David Cheap, první důstojník na Centurionu, vlajkové lodi eskadry. Čtyřicetiletý statný Skot s protáhlým nosem a pronikavým pohledem už nějakou dobu utíkal – před hádkami s bratrem kvůli dědictví, před neúnavnými věřiteli, před dluhy, které mu znemožňovaly najít si vhodnou nevěstu. Na břehu si David Cheap připadal odsouzený k záhubě; nevypočitatelnými mělčinami života zkrátka nedokázal proplouvat. Když však stál na palubě britské válečné lodi a křižoval rozlehlé oceány s kloboukem na hlavě a dalekohledem v ruce, sršelo z něj sebevědomí – někdo by možná řekl, že i mírná povýšenost. Dřevěný svět lodi, svět svázaný přísnými námořními předpisy, zákony moře a především společenstvím zocelených mužů, mu poskytl útočiště. Nalezl v něm čirý řád a jasný smysl života. Nové poslání Cheapovi navzdory nesčetným rizikům – morovými ranami a utonutím počínaje, palbou z děl nepřátel konče – nabízelo, po čem toužil: příležitost získat bohatou kořist a stát se kapitánem lodi a vládcem moří.

Problém spočíval v tom, že onu zpropadenou pevninu ne a ne opustit. Uvázl v portsmouthské loděnici na pobřeží Lamanšského průlivu, jako by ho stihlo nějaké prokletí, a horečnatě se snažil pro Centurion sehnat výbavu a posádku a připravit loď k vyplutí. Ohromný dřevěný trup o délce 44 metrů a šířce 12 metrů byl uvázán na náplavce. Tesaři, temovači, truhláři a provazníci při kakofonii kladiv a pil kmitali na jejích palubách jako krysy (kterými se loď hemžila také). Na dlážděných ulicích v okolí loděnice zápolili o prostor rachotící trakaře a koňské povozy, portýři, prodavači, kapsáři, mořeplavci a prostitutky. S železnou pravidelností byly slyšet mrazivé hvizdy loďmistrů, po nichž se z výčepů vypotáceli námořníci, rychle se loučící s novými i starými láskami a ve snaze vyhnout se bičování spěchali k odplouvajícím lodím.

Psal se leden roku 1740 a britské impérium překotně mobilizovalo vojska do války proti svému imperiálnímu rivalovi – Španělsku. Cheapovy vyhlídky se tím rázem zlepšily, protože George Ansona, kapitána, pod nímž sloužil na Centurionu, admiralita jmenovala komodorem a svěřila mu velení eskadry pěti válečných lodí. Povýšení přišlo nečekaně. Na rozdíl od jiných důstojníků neměl Anson, syn nevýznamného venkovského šlechtice, protekci ani takzvaný „zájem“ (eufemisticky řečeno konexe), díky nimž by stoupal po kariérním žebříčku i se svými muži. Tehdy dvaačtyřicetiletý Anson vstoupil do námořnictva ve čtrnácti letech a sloužil téměř tři desítky let, aniž vedl významnější vojenské tažení nebo vydobyl bohatou kořist.

Byl vytáhlý, měl úzký obličej, vysoké čelo a působil odtažitým dojmem. Z jeho modrých očí se nedalo nic vyčíst a mimo společnost několika důvěrných přátel jen zřídkakdy otevřel ústa. Jeden státník po setkání s ním poznamenal: „Anson jako obvykle neřekl téměř nic.“ Ještě zřídkavější byla jeho korespondence, jako by snad pochyboval o své schopnosti vyjádřit své pocity a dojmy pomocí slov. „Nerad četl a ještě více nesnášel psaní či diktování dopisů. A touto zdánlivou nedbalostí […] si vysloužil nevoli mnoha lidí,“ uvedl jeden z jeho příbuzných. Jistý diplomat se později vyjádřil, že Anson je natolik neznalý světa, že „ho celý obeplul, ale nikdy v něm ve skutečnosti nebyl“.

Admiralita však v Ansonovi rozpoznala schopnosti, jichž si během dvou let služby na palubě Centurionu všiml i Cheap. Poznal v něm houževnatého mořského vlka. Anson se mistrně orientoval jak v námořnickém světě, tak (a především) také v sobě samém – pod tlakem dokázal zachovat chladnou hlavu. Jeho příbuzný uvedl: „Měl ušlechtilý smysl pro upřímnost a čest a obojího se bezvýhradně držel.“ Kromě Cheapa si naklonil i skupinu nadaných mladých důstojníků a chráněnců, kteří se ucházeli o jeho přízeň. Jeden z nich později Ansonovi oznámil, že je mu zavázán více než vlastnímu otci a udělá cokoli, aby „dostál dobrému mínění, které o mně máte“. Kdyby Anson v roli komodora eskadry uspěl, mohl by kohokoli svobodně jmenovat kapitánem. A Cheap, který původně sloužil jako Ansonův druhý důstojník, se postupně stal jeho pravou rukou.

Stejně jako Anson i Cheap strávil většinu života na moři, byť se této krušné existenci původně snažil vyhnout. Jak kdysi poznamenal Samuel Johnson: „Námořníkem se nestane nikdo, kdo má dost důvtipu na to, aby neskončil ve vězení. Neboť život na lodi je život ve vězení, při němž navíc hrozí utopení.“ Cheapův otec vlastnil rozsáhlé panství ve skotském hrabství Fife a k němu titul druhý laird1 z Rossie, který vzbuzoval dojem urozenosti, přestože moc velkou neobnášel. Motto v rodinném erbu hlásalo Ditat virtus: „Ctnost obohacuje.“ Se svou první ženou měl sedm dětí a po její smrti zplodil dalších šest s druhou manželkou. A právě mezi ty patřil David.

V roce 1705, kdy David oslavil osmé narozeniny, jeho otec vyšel z domu pro kozí mléko a cestou se skácel k zemi mrtvý. Dle zvyku většinu majetku zdědil nejstarší mužský dědic – Davidův nevlastní bratr James. A tak David ve světě rozděleném na prvorozené a mladší syny, na majetné a nemajetné, snášel těžkosti, s nimiž nemohl nic dělat. James, jenž se stal třetím lairdem z Rossie, často zanedbával vyplácení renty odkázané polovičním bratrům a sestře; některá pokrevní pouta byla očividně silnější než jiná. David byl nucen najít si práci a učil se u kupce, ale jeho dluhy přesto narůstaly. Ve svých sedmnácti letech, v roce 1714, utekl na moře, což jeho rodina zjevně uvítala. Jeho poručník staršímu bratrovi napsal: „Čím dříve zmizí, tím lépe pro nás oba.“

Tyto rané neúspěchy vedly k tomu, že se Cheap ještě více začal oddávat svým sžíravým snům a odhodlaně toužil postavit se svému „nešťastnému osudu“. Na oceánu, daleko od světa, v němž vyrostl, mohl ukázat, co v něm je – překonával tajfuny, přemáhal nepřátelské lodě a zachraňoval své druhy před pohromami.

Ačkoli Cheap už pár pirátů pronásledoval – včetně jednorukého Ira Henryho Johnsona, který si při střelbě opíral pistoli o pahýl –, jeho dřívější výpravy žádné výrazné úspěchy nepřinesly. Byl vyslán hlídkovat do Západní Indie, což v námořním světě platilo kvůli hrozícím nemocem za nejhorší úkol. Šafránová metla. Krvavý proud. Kostilamná horečka. Modrá smrt.

Ale Cheap vytrval. A to už muselo něco znamenat. Navíc si získal Ansonovu důvěru a vypracoval se na post prvního důstojníka. Nepochybně mu pomohlo, že stejně jako jeho nadřízený opovrhoval lehkomyslným žertováním neboli tím, co Cheap označoval za „naparování“. Podle jeho blízkého přítele, jistého skotského duchovního, získal Cheap práci u Ansona proto, že to byl „muž vládnoucí rozumem a znalostmi“. Kdysi beznadějně zadluženého nešťastníka tak už od vytoužené hodnosti kapitána dělila jediná příčka. Když potom vypukla válka se Španělskem, čekala ho první plavba do opravdové bitvy.

Konflikt představoval vyústění nekonečného soupeření evropských mocností při rozšiřování svých říší. Každá se snažila dobýt nebo ovládnout co největší území, aby mohla využívat a monopolizovat cenné přírodní zdroje a obchodní trhy jiných národů. Znesvářená impéria vyhlazovala a podmaňovala si nespočet původních národů; své bezohledné zájmy – včetně rostoucího transatlantického obchodu s otroky – ospravedlňovala šířením „civilizace“ do zaostalých částí planety. Španělsko dlouho drželo nadvládu nad Latinskou Amerikou, ale Velká Británie, které patřily kolonie podél východního pobřeží Severní Ameriky, byla na vzestupu. A tedy odhodlaná rozdrtit svého soupeře.

V roce 1738 byl britský kapitán obchodní lodě Robert Jenkins předvolán do parlamentu, kde vypověděl, že jistý španělský důstojník přepadl v Karibiku jeho brigu, obvinil ho z pašování cukru ze španělských kolonií a uřízl mu levé ucho. Jenkins uříznutou část těla údajně přinesl naloženou ve sklenici a odpřisáhl „věrnost své zemi“. Incident ještě více rozdmýchal vášně poslanců a pamfletistů a lid začal volat po krvi – ucho za ucho – a také po pořádné válečné kořisti. Konflikt vstoupil ve známost jako válka o Jenkinsovo ucho.

Britské úřady brzy vypracovaly plán útoku na centrum španělského koloniálního bohatství – přístav Cartagena. Z tohoto jihoamerického města v Karibiku se do Španělska v ozbrojených konvojích přepravovala velká část stříbra vytěženého v peruánských dolech. Britská ofenziva, do níž se zapojila obří flotila 186 lodí pod vedením admirála Edwarda Vernona, představovala největší obojživelný útok v dosavadních dějinách. Zároveň s ní však probíhala další, méně nápadná operace a tu vedl komodor Anson.

Anson měl za úkol se svou flotilou pěti válečných lodí a jedné průzkumné šalupy přeplout Atlantik a proplout kolem mysu Horn a přitom „zajímat, potápět, pálit a jinak ničit“ nepřátelské lodě a oslabovat španělské državy od tichomořského pobřeží Jižní Ameriky až po Filipíny. Britská vláda usilovala o to, aby operace nepůsobila dojmem pouhého pirátství. Samotný plán však spočíval v nepokrytě loupežném činu – krádeži španělské galeony naložené surovým nezpracovaným stříbrem a statisíci stříbrných mincí. Španělsko tuto galeonu totiž posílalo pravidelně – byť se konkrétní plavidlo vždy lišilo – z Mexika na Filipíny, aby posádka nakoupila hedvábí, koření a další asijské zboží, které se pak prodávalo v Evropě a Americe. Právě tyto obchody představovaly klíčové články španělského impéria.

Cheap a ostatní důstojníci pověření misí byli jen zřídkakdy zasvěcení do plánů mocných, ale neodolatelná vyhlídka na podíl z pokladu je lákala všechny. Dvaadvacetiletý kaplan z Centurionu, reverend Richard Walter, který později sepsal záznam o plavbě, popsal galeonu jako „nejžádanější trofej, s níž se člověk mohl na světě setkat“.

Kdyby Anson a jeho muži zvítězili – „pokud Bůh požehná našim zbraním“, jak se vyjádřila admiralita –, měli před návratem domů ještě dál obeplouvat Zemi. Admiralita dala Ansonovi kód a šifru pro písemnou komunikaci a jeden vládní zmocněnec mu kladl na srdce, aby mise proběhla „co nejtajněji a nejrychleji“. V opačném případě by totiž Ansonovu eskadru mohla zadržet a rozprášit početná španělská flotila pod velením dona Josého Pizarra.

Cheap měl před sebou svou nejnebezpečnější a také nejdelší výpravu – na moři mohl strávit klidně i tři roky. Sám sebe však vnímal jako námořního kavalíra na pouti za „největší trofejí všech oceánů“. A mimo to také existovala šance, že se přitom stane kapitánem.

Obával se však, že pokud eskadra nevypluje co nejdříve, zničí ji síla ještě nebezpečnější než španělská flotila – rozbouřené moře kolem mysu Horn. Obeplout ho se do té doby podařilo pouze hrstce britských námořníků, protože v okolních vodách větry dosahují síly vichřice, vlny stoupají až do výšky několika metrů a mohou nést úlomky ker. Námořníci se domnívali, že nejlepší šanci na přežití plavby mají v době, kdy bude na jižní polokouli léto, tedy mezi prosincem a únorem. Reverend Walter tuto „základní zásadu“ citoval a vysvětloval, že během zimy je moře nejen bouřlivější a teploty mrazivé, ale že je také méně denního světla, což znesnadňuje rozpoznávání nezmapované pevniny na obzoru. Podotkl, že právě z uvedených důvodů je plavba podél neznámého pobřeží „nejstrašnější a nejhrozivější“.

Od vyhlášení války v říjnu roku 1739 však Centurion s dalšími válečnými loděmi eskadry – včetně Gloucesteru, Pearl a Severnu – kotvil kvůli opravám a přípravám na další plavbu v Anglii. Cheap bezmocně sledoval, jak ubíhá den za dnem. Přišel a odešel leden roku 1740. Pak i únor a březen. Od vyhlášení války se Španělskem uplynulo téměř půl roku, a eskadra stále nebyla připravena k vyplutí.

Měla to být impozantní síla. Válečné lodě patřily k nejdůmyslnějším strojům, jaké byly dosud vynalezeny. Dřevěné tvrze poháněné větrem v plachtách přes oceány. Coby nástroje zkázy a zároveň domovy stovek námořníků žijících pohromadě jako rodina odrážely dvojí povahu svých tvůrců. Ve smrtící námořní šachové partii měly tyto figurky, rozmístěné po celém světě, dosáhnout vize sira Waltera Raleigha: „Kdokoliv ovládá moře, ovládá obchod; kdokoliv ovládá obchod, ovládá bohatství světa, a tudíž svět samotný.“

Cheap věděl, že Centurion je neobyčejné plavidlo. Rychlá, robustní loď o hmotnosti kolem tisíce tun, která měla podobně jako ostatní válečné lodě v Ansonově eskadře tři vysoké stěžně s ráhny – dlouhými úzkými kulatinami, z nichž se spouštěly plachty. Centurion dokázal plout až s osmnácti plachtami zároveň. Jeho lakovaný trup se leskl a na zádi byly zlatým reliéfem namalovány postavy z řecké mytologie včetně Poseidóna. Přídi vévodil pět metrů vysoký dřevěný lev natřený sytě červenou barvou. Celý trup byl opatřený dvojitou vrstvou prken, aby lépe ustál palbu dělovými koulemi, takže jeho tloušťka místy přesahovala půl metru. Loď sestávala z několika na sebe navazujících palub, přičemž na dvou z nich stály po stranách řady děl, jejichž hrozivé černé hlavně vyčuhovaly z hranatých střílen. Augustus Keppel, patnáctiletý kadet a jeden z Ansonových chráněnců, se chlubil, že proti mocnému Centurionu žádná válečná loď „nemá sebemenší šanci“.

Stavba, opravy a vybavování takových plavidel však představovaly herkulovský počin i v ideálních podmínkách, natož v chaotickém válečném období. Královské loděnice, které patřily k největším na světě, byly zahlcené loděmi – netěsnícími, rozestavěnými, s nevyloženým zbožím i zcela prázdnými. Ansonovy plachetnice kotvily na takzvané Rotten Row (Shnilé uličce). Jakkoli byly válečné lodě vybavené plachtami a smrtícími zbraněmi důmyslné, byly vyrobeny převážně z jednoduchých materiálů, které podléhaly zkáze – z konopí, plátna a především dřeva. Na stavbu jedné velké válečné lodi bylo zapotřebí až čtyři tisíce stromů, což znamenalo vykácení přibližně sta akrů lesa.

Většinou se používal dub, který je tvrdý a odolný, ale i ten podléhal neúprosným živlům bouře a moře. Teredo navalis – šášeň lodní, jenž dorůstá délky až jednoho metru – se dokáže prožrat trupem lodi. (Kryštofa Kolumba tento mlž připomínající červa během čtvrté plavby do Západní Indie připravil o dvě lodě.) Do palub, stěžňů a dveří kajut se zavrtávali také termiti a červotoči. Dřevěné jádro lodi dále požíral jistý druh houby. Tajemník admirality Samuel Pepys v roce 1864 s údivem zjistil, že mnoho nových válečných lodí je už při výstavbě tak shnilých, že jim „hrozí potopení hned u kotviště“.

Podle jednoho z předních loďařů vydržela průměrná válečná loď pouhých čtrnáct let. A to navíc za předpokladu, že byla po každé delší plavbě doslova přestavěna, opatřena novými stěžni, opláštěním a takeláží. V opačném případě hrozila katastrofa. Když v roce 1782 kotvil 55metrový Royal George, největší válečná loď na světě, poblíž Portsmouthu s celou posádkou na palubě, začal se její trup plnit vodou. Potopila se. O příčině se vedly spory, ale při vyšetřování byla vina přisouzena „celkovému rozkladu dřeva“. Podle odhadů se při neštěstí utopilo devět set lidí.

Cheap se dozvěděl, že při prohlídce Centurionu se přišlo na celou řadu obvyklých námořních neduhů. Jeden z loďařů uvedl, že dřevěné opláštění trupu bylo „tak prožrané červotočem“, že se celé muselo sundat a vyměnit. V předním stěžni, tedy v tom nejblíže přídi, zela třicet centimetrů hluboká prohnilá dutina a plachty byly „prožrané krysami“, jak si Anson poznamenal ve svém deníku. Zbývající čtyři válečné lodě eskadry se potýkaly s podobnými problémy. Každá z nich navíc musela pojmout tuny zásob včetně pětašedesáti kilometrů lan, plachty o celkové ploše více než 1 390 metrů čtverečních a množství domácích zvířat odpovídající celému jednomu hospodářství – kuřata, vepři, kozy a dobytek. (Dostat taková zvířata na palubu mohlo být obtížné – volové „nemají rádi vodu“, postěžoval si jistý britský kapitán.)

Cheap prosil námořní správu, aby Centurion připravila co nejdříve. Ve válečných dobách to však byla ohraná písnička: přestože značná část populace toužila po bitvě, lidé za ni nebyli ochotni dostatečně zaplatit. A námořnictvo už tak fungovalo na hranici svých možností. Cheap propadal prchlivosti, jeho nálady se měnily jako vítr a on dál trčel mezi suchozemci jako nějaký úředníček. Naléhal na byrokraty v loděnici, aby poškozený stěžeň Centurionu vyměnili, ti však trvali na tom, že dutinu lze jednoduše vyplnit. Cheap tedy napsal admiralitě, že tento „prapodivný způsob uvažování“ je nehorázný, a úředníci nakonec ustoupili. Posádka však ztratila další čas.

A kde vůbec byl ten zatracený Wager? Na rozdíl od ostatních lodí původně nesloužil k boji, ale k obchodu – říkalo se mu východoindický plachetník, podle regionu, ve kterém se loď pohybovala. Sloužila k přepravě velkých nákladů, a byla to tedy těžkopádná, téměř čtyřicet metrů dlouhá obluda. Po začátku války ji námořnictvo, které potřebovalo další lodě, odkoupilo od Východoindické společnosti za téměř čtyři tisíce liber. A od té doby kotvila přibližně 130 kilometrů severovýchodně od Portsmouthu v deptfordské královské loděnici na Temži, kde procházela velkou proměnou – bouraly se kajuty, do vnějších stěn se vrtaly díry a odstraňovalo se schodiště.

Na práce dohlížel kapitán Wageru Dandy Kidd. Tento šestapadesátiletý muž byl údajně potomkem nechvalně proslulého korzára Williama Kidda. Byl to zkušený a také pověrčivý námořník – věštil z vln a větru. To, o čem Cheap snil, tedy velení vlastní lodi, získal Kidd teprve nedávno. Přinejmenším z Cheapova pohledu si Kidd povýšení zasloužil, na rozdíl od kapitána Gloucesteru Richarda Norrise, jehož otec sir John Norris byl opěvovaný admirál. Sir John svému synovi zajistil místo v eskadře a sliboval, že „ty, kdo přežijí, čeká akce i velké bohatství“. Gloucester byl vždy opravován přednostně, na což si postěžoval jiný kapitán: „Za tři týdny čekání v docích nikdo ani nezatloukl hřebík, protože nejdřív bylo potřeba obsloužit syna sira Johna Norrise.“

Kapitán Kidd si nesl svůj vlastní příběh. V internátní škole zanechal pětiletého syna, který neměl matku. Co by se s chlapcem stalo, kdyby plavbu nepřežil? Kapitán Kidd už na obzoru tušil neblahá znamení. Do lodního deníku si zapsal, že se jeho nová loď málem „převrátila“, a varoval admiralitu, že je „vratká“ – tedy že se abnormálně naklání na jednu stranu. Aby se trup lodi nepřevrátil, bylo do tmavého, vlhkého podpalubí spuštěno více než čtyři sta tun surového železa a štěrku.

Dělníci se lopotili během jedné z nejchladnějších anglických zim, a když byl Wager konečně připravený k vyplutí, Cheap zděšeně sledoval mimořádný úkaz: Temže zamrzla a od břehu ke břehu ji pokryly tlusté, nerozbitné vrstvy ledu. Úředník v Deptfordu admiralitě oznámil, že dokud řeka neroztaje, Wager zůstane na místě. Trvalo dva měsíce, než mohla loď vyplout.

V květnu stará plachetnice konečně opustila loděnici v Deptfordu jako válečná loď. Námořnictvo své lodě klasifikovalo podle počtu děl, a Wager tak se svými osmadvaceti kanóny patřil do nejnižší, šesté třídy. Loď byla pokřtěna podle sira Charlese Wagera, čtyřiasedmdesátiletého prvního lorda admirality. Doslovný význam jména lodi, tedy sázka, vyzníval příhodně – copak všichni nedávali všanc vlastní život?

Při plavbě po Temži, nejdůležitější obchodní tepně, Wager potkával obchodní západoindické plachetníky naložené cukrem a rumem z Karibiku, východoindické plachetníky s hedvábím a kořením z Asie a velrybářské lodě plující z Arktidy s olejem do luceren a mýdel. V jednom úseku Temže narazil Wager kýlem na mělčinu. Jen si představte, že by ztroskotal už tam! Loď však brzy uvolnili a v červenci konečně dorazila do Portsmouthu, kde ji poprvé spatřil Cheap. Námořníci měli ve zvyku každou proplouvající loď nemilosrdně hodnotit a upozorňovat na její elegantní křivky nebo ošklivé vady. A přestože Wager dostal podobu hrdé válečné lodi, nebylo možné jeho původní identitu zcela zakrýt. Kapitán Kidd proto i v tak pokročilé fázi příprav admiralitu žádal, aby plavidlo nechala opatřit novým nátěrem a barvou, aby se lesklo jako ostatní lodě.

V polovině července uplynulo od začátku prozatím nekrvavé války už devět měsíců. Cheap skálopevně věřil, že pokud eskadra vyrazí co nejdříve, dopluje k mysu Horn ještě před koncem léta na jižní polokouli. Válečným lodím však stále scházelo to zásadní: posádka.

Vzhledem k délce plavby a plánovaným obojživelným invazím musela každá válečná loď Ansonovy eskadry pojmout větší počet námořníků a vojáků, než pro jaký byla určena. Očekávalo se, že Centurion, který byl stavěný pro čtyři sta lidí, popluje s pěti sty námořníky na palubě a Wager že jich přepraví dvě stě padesát – téměř dvojnásobek své kapacity.

A tak Cheap čekal a čekal, než dorazí zbývající členové posádky. Jenomže námořnictvo své zásoby dobrovolníků už vyčerpalo a Velká Británie neměla zavedenou brannou povinnost. Robert Walpole, první premiér Spojeného království, upozorňoval, že kvůli nedostatku posádek je třetina námořních lodí nepoužitelná. „Ach, námořníci, námořníci, námořníci!“ zvolal na jednom shromáždění.

Zatímco se Cheap a ostatní důstojníci snažili do své eskadry sehnat námořníky, dorazila další znepokojivá zpráva – naverbovaní muži onemocněli. Hlava jim třeštila a končetiny je bolely, jako by dostali výprask. V závažných případech se k příznakům přidávaly průjmy, zvracení, praskání cév a horečky dosahující až čtyřiceti jedna stupňů Celsia. (Vedlo to k blouznění – „lapání imaginárních předmětů ve vzduchu“, jak stálo v jednom lékařském pojednání.)

Někteří muži nemoci podlehli ještě před vyplutím na moře. Cheap jen na Centurionu napočítal nejméně dvě stě nemocných a více než pětadvacet mrtvých. Na výpravu s sebou vzal i svého mladého synovce Henryho, aby se něčemu přiučil – a teď aby se obával o jeho život. Dokonce i Cheap, který měl hodně tuhý kořínek, dle vlastních slov trpěl „velmi podivným zdravotním stavem“.

Byla to ničivá epidemie „lodní horečky“ neboli tyfu skvrnitého, jak nemoc známe dnes. Nikdo tehdy nechápal, že se jedná o bakteriální infekci přenášenou vešmi a další havětí. Nemytí rekruti, kteří se tísnili ve špinavých člunech, se stávali smrtonosnými přenašeči, zhoubnějšími než salva dělových koulí.

Anson nařídil Cheapovi, aby nemocné nechal převézt do provizorní nemocnice v nedalekém Gosportu, v naději, že se stihnou před vyplutím uzdravit. Až tak zoufale eskadra potřebovala muže. Nemocnice se však záhy zcela zaplnila a většina nemocných se tak musela ubytovat v okolních hostincích, kde se spíše než léky nabízel alkohol a na jediném lůžku se občas tísnili i tři pacienti. Jeden z admirálů k tomu poznamenal: „Tímto bídným způsobem umírají velmi rychle.“

Poté, co umírněnější snahy o obsazení flotil posádkou selhaly, přistoupilo námořnictvo k tomu, co tajemník admirality označil za „násilnější“ strategii. Po celé zemi vyrazily ozbrojené bandy verbovat námořníky do služby – v podstatě je unášely. Bandy se potulovaly po městech i vesnicích a chytaly každého, kdo vykazoval poznávací znaky námořníka – charakteristickou kostkovanou košili, široké kalhoty, kulatou čepici nebo prsty umazané od dehtu, který se na lodi používal na zvyšování voděodolnosti takřka všeho. (Námořníkům se říkalo „dehťáci“.) Místní úřady dostaly příkaz „zadržet všechny potulující se námořníky, vodáky, bárkaře, rybáře a převozníky“.

Jeden námořník později popsal, jak mu při procházce Londýnem znenadání cizí muž zaklepal na rameno a zeptal se: „Jaká loď?“ Námořník popřel, že by se kdy plavil, ale prozradily ho prsty od dehtu. Cizí muž zapískal na píšťalku a záhy se přiřítil celý oddíl. „Vrhlo se na mě šest až osm hromotluků, brzo mi došlo, že je to verbířská banda,“ napsal námořník. „Spěšně mě táhli několika ulicemi doprovázeni hořkými lamenty kolemjdoucích a projevy soucitu na mou adresu.“

Verbířské bandy také obrážely na lodích pobřeží a na obzoru vyhlížely připlouvající obchodní lodě – nejbohatší zdroje lidí. A tak se stávalo, že často byli zajati muži, kteří se vraceli z dalekých plaveb a své rodiny neviděli už celé roky; a vzhledem k nebezpečnosti následné dlouhé plavby se s nimi pravděpodobně už ani nikdy nesetkali.

Cheap se sblížil s mladým kadetem na Centurionu Johnem Campbellem, jehož verbíři stáhli právě z takové lodi. Když verbířská banda naskočila na palubu a záhy odváděla plačícího staršího muže, Campbell se nabídl místo něj. Šéf verbířů poznamenal: „Raději vezmu duchapřítomného kluka než ubrečeného chlapa.“

Na Ansona prý mladík udělal svou statečností takový dojem, že ho jmenoval kadetem. Většina námořníků však zkoušela i nemožné, aby se „zlodějům těl“ vyhnula – skrývali se ve stísněných podpalubích, v evidenčních knihách se prohlašovali za mrtvé a obchodní lodě opouštěli ještě před doplutím do velkého přístavu. Když v roce 1755 verbířská banda obklíčila londýnský kostel, v němž se pronásledovaný námořník ukryl, noviny oznámily, že se mu podařilo uniknout v přestrojení za urozenou dámu – „v dlouhém plášti s kapucí a klobouku“.

Unesení námořníci byli následně přepravováni v podpalubí člunů zvaných „tendry“, které připomínaly plovoucí vězení se zamřížovanými poklopy a hlídači vyzbrojenými mušketami a bajonety. „V lodi jsme strávili celý den a následující noc schoulení jeden k druhému, protože uvnitř nebyl dostatek místa, abychom mohli stát či sedět odděleně,“ uvedl jeden námořník. „Byli jsme vskutku v žalostné situaci, protože řada z nás trpěla mořskou nemocí, někteří zvraceli, jiní kouřili a další kvůli zápachu a nedostatku vzduchu omdlévali.“

Když se rodinní příslušníci dozvěděli, že jejich příbuzného – syna, bratra, manžela nebo otce – zadrželi, často spěchali do míst, odkud tendry vyplouvaly, a doufali, že své blízké alespoň zahlédnou. Samuel Pepys ve svém deníku popisuje, jak se v přístavišti poblíž londýnského Toweru shromáždily manželky unesených námořníků: „V životě jsem neviděl tak přirozené projevy vášně jako při pohledu na naříkající ženy, které běhaly od jednoho hloučku mužů k druhému, hledaly své manžele a oplakávaly každou loď, která odplula, protože se domnívaly, že odváží jejich milé, a v měsíčním světle sledovaly lodě až do poslední chvíle. Když jsem je slyšel, srdce se mi svíralo nářkem.“

Ansonova eskadra obdržela desítky naverbovaných mužů. Cheap jich pro Centurion získal nejméně pětašedesát. A i když se mu tato praktika příčila, potřeboval každého námořníka, který byl k mání. Násilím přinucení rekruti však při první vhodné příležitosti dezertovali a k nim se přidávali i znejistělí dobrovolníci. Ze Severnu za jediný den uprchlo třicet mužů. Mnozí nemocní, kteří skončili v Gosportu, využili tamního nedostatečného dozoru a utekli – přesněji řečeno, jak uvedl jeden admirál, „zmizeli, jakmile se mohli plazit“. Z eskadry uprchlo celkem více než 240 mužů včetně kaplana Gloucesteru. Když kapitán Kidd vyslal verbířskou bandu vyhledat nové rekruty pro Wager, ze samotné bandy dezertovalo šest členů.

Anson nařídil, aby eskadra zakotvila v dostatečné vzdálenosti od Portsmouthu, aby případní dezertéři neměli šanci doplavat na svobodu – častá taktika, o které vypovídá i dopis jednoho z uvězněných námořníků manželce: „Dal bych všechno, co mám, i kdyby to bylo sto guinejí, abych se dostal na břeh. Každou noc trávím jen na palubě… Nemám naději, že se k vám dostanu […] Udělej pro děti, co bude v tvých silách, a Bůh vás všechny opatruj, dokud se nevrátím.“

Cheap, který věřil, že dobrý námořník musí mít „čest, odvahu […] a vytrvalost“, si nad kvalitou rekrutů nepochybně musel zoufat. Místní úřady totiž verbování běžně využívaly k tomu, aby se zbavily nežádoucích osob. Takoví branci však byli mizerní a dobrovolníci nebyli o moc lepší. Jistý admirál jednu takovou skupinu rekrutů popsal jako „zamořenou neštovicemi, svrabem, kulhavostí, skrofulózou a všemi ostatními neduhy z londýnských nemocnic. Nic dobrého nepřinesou a na lodích budou kvůli nim ještě bujet infekce. A ti ostatní jsou zloději, vykradači domů, trestanci z [věznice] Newgate a nejhorší spodina Londýna“. A na závěr dodal: „V žádné z předchozích válek jsem neviděl tak hroznou sebranku zvrácených chlapů. Jsou zkrátka tak špatní, že ani nevím, jak to popsat.“

Aby vláda nedostatek mužů alespoň částečně kompenzovala, poslala Ansonově eskadře 143 vojáků námořní pěchoty, kteří spadali pod armádu a měli své vlastní důstojníky. Námořní pěchota měla za úkol pomáhat při invazích na souš a také při boji na moři. Brancům však chyběla jakákoli zkušenost – doposud nevstoupili na loď a ani neuměli střílet ze zbraně. I admiralita uznala, že jsou „k ničemu“. Námořnictvo ze zoufalství přistoupilo ke krajnímu opatření a pro Ansonovu eskadru shromáždilo pět set invalidních vojáků z Královské nemocnice v Chelsea, což byl v sedmnáctém století založený starobinec pro veterány, kteří byli „staří, chromí nebo nemohoucí následkem služby Koruně“. Mnohým už bylo přes šedesát či sedmdesát, trpěli revmatismem, nedoslýchavostí, částečnou slepotou nebo jim chyběly některé končetiny. Vzhledem k jejich věku a postižením byli tito vojáci považováni za nezpůsobilé aktivní služby. Reverend Walter je označil za „nejzchátralejší a nejubožejší jedince, jací se dali sehnat“.

Během cesty do Portsmouthu téměř polovina invalidů utekla, včetně jednoho, který odkulhal na dřevěné noze. „Každý, kdo měl končetiny a sílu odejít, z Portsmouthu dezertoval,“ uvedl reverend Walter. Anson požádal admiralitu, aby nahradila to, co jeho kaplan nazval „přestárlým, churavým oddílem“. Žádní rekruti však k dispozici nebyli, a když Anson propustil řadu nejslabších mužů, jeho nadřízení jim přikázali, aby se na palubu vrátili.

Cheap sledoval přicházející invalidy. Někteří byli tak slabí, že je museli na lodě vytahovat na nosítkách, a jejich vyděšené obličeje prozrazovaly, co ve skutečnosti věděl každý – že plují vstříc jisté smrti. Jak reverend Walter přiznal: „S největší pravděpodobností všichni zbytečně zahynou na vleklé a bolestivé nemoci, a to i přesto, že už veškerou sílu a čas mládí věnovali službě vlasti.“

Dne 23. srpna 1740, téměř po roce odkladů, byla bitva před skutečnou bitvou u konce. Důstojník Centurionu si mohl do deníku zapsat, že „vše je připraveno k vyplutí“. Anson nařídil Cheapovi, aby vystřelil z děla. Byl to signál pro eskadru, aby odrazila od břehů, a hned po něm se všechna plavidla – pět válečných lodí, pětadvacetimetrová průzkumná loď Trial a také dvě menší nákladní lodě Anna a Industry, které měly eskadru část cesty doprovázet – probudila k životu. Důstojníci vystoupili z kajut, loďmistři pískali na píšťalky a volali: „Všichni na palubu! Všichni na palubu!“, členové posádky pobíhali kolem, zhášeli svíčky, přivazovali houpací sítě a skasávali plachty. Všechno kolem Cheapa – Ansonovy pravé ruky – se dalo do pohybu a záhy se daly do pohybu i lodě. Sbohem vymahačům dluhů, dotěrným byrokratům a nekonečnému trápení. Sbohem tomu všemu.

Když konvoj proplouval Lamanšským průlivem směrem k Atlantiku, obklopovaly ho další lodě, které soupeřily o vítr a prostor. Několik z nich se srazilo, což nezasvěcené suchozemce na palubě vyděsilo. A pak se před nimi náhle změnil vítr, vrtkavý jako samotní bohové. Ansonova eskadra, která nebyla schopná plout tak ostře na vítr, se musela vrátit do výchozího bodu. Takto vyplula ještě dvakrát a pokaždé se musela stáhnout. Deník London Daily Post napsal, že flotila stále „čeká na příznivý vítr“. Po všech těch zkouškách a útrapách – Cheapových zkouškách a útrapách – se už zdálo, že jsou odsouzeni zůstat na místě.

Konečně 18. září, když slunce zapadalo, námořníci zachytili příznivý vítr. Dokonce i někteří nepoddajní rekruti si oddechli, že už jsou na cestě. Alespoň se mohli rozptýlit prací a také se soustředit na ono zrádné pokušení – galeonu. „Muže povzbuzovala naděje, že nesmírně zbohatnou,“ napsal jeden námořník z Wageru do svého deníku, „a že se za pár let vrátí do staré dobré Anglie s podpalubím plným pokladů nepřátel.“

Cheap zaujal své místo na velitelském můstku – vyvýšené palubě u zádi, která sloužila pro velení a řízení lodi a na níž se nacházelo kormidlo a kompas. Vdechoval slaný vzduch a naslouchal nádherné okolní symfonii: houpání trupu, praskání takeláže, šplouchání vln o příď. Lodě s plachtami roztaženými jako křídla klouzaly v úhledné formaci s Centurionem v čele.

Anson po chvíli nařídil, aby posádka na hlavní stěžeň Centurionu vyvěsila červený praporek značící jeho hodnost komodora flotily. Ostatní kapitáni mu vzdali hold třinácti ranami z děl – ozval se hromový rámus a k obloze se vznesl dým. Lodě se vynořily z Lamanšského průlivu, jako by se znovu zrodily, a stále ostražitý Cheap sledoval vzdalující se břeh, dokud se mu před očima nerozplynul v záplavě tmavomodrého moře.

2. KAPITOLA

Urozený dobrovolník

Johna Byrona probudil zběsilý křik bocmana2 Wageru a jeho pomocníků svolávajících ranní hlídku: „Vstávejte, ospalci! Vstávejte!“ Nebyly ani čtyři hodiny ráno a venku ještě panovala tma, ačkoli ze svého lůžka v útrobách lodi Byron stejně nebyl s to poznat, zda je den, nebo noc. Coby teprve šestnáctiletý hoch a námořní kadet dostal místo, které se nacházelo nejenom pod velitelským můstkem i horní palubou, ale dokonce až pod tou dolní, kde v hamacích zavěšených v trámoví spali obyčejní námořníci. Byron skončil v záďové části nejnižší paluby zvané orlop – vlhké, nevětrané díře, kam nikdy neproniklo denní světlo. Níž už se nacházel jen nákladový prostor s kalnou vodou, z jejíhož pachu se Byronovi obracel žaludek.

Wager a ostatní lodě eskadry byly na moři dva týdny a Byron si stále ještě zvykal na nové prostředí. V orlopu se musel pohybovat neustále v předklonu, protože prostor na výšku měřil jen jeden a půl metru. „Dubovou jeskyni“ sdílel s dalšími mladými námořními kadety; každý z nich dostal na zavěšení svého hamaku prostor nanejvýš o půlmetrové šířce. Spáči se tak lokty a koleny často otírali jeden o druhého. Ve srovnání s podmínkami obyčejných námořníků se však jednalo o přepych – jejich prostor byl totiž ještě o dvacet centimetrů užší. Oproti tomu důstojníci měli ve svých soukromých kajutách místa mnohem více – zejména kapitán, jehož velká kajuta na velitelském můstku měla ložnici, jídelnu a balkon s výhledem na moře. Stejně jako na pevnině i na lodi existovalo nadstandardní ubytování a člověk skládal hlavu na místě, které odpovídalo jeho postavení.

V dubové jeskyni stály lodní kufry s veškerým skromným majetkem, který si Byron a jeho druhové dokázali sbalit na cestu. Na palubě jim pak zavazadlo sloužilo jako židle, karetní stolek i pracovní stůl. Jeden romanopisec vyobrazil lůžko námořního kadeta jako brloh zaskládaný špinavým oblečením a „talíři, sklenicemi, knihami, klobouky, umouněnými punčochami, hřebeny, myšími bobky a klecí s papouškem navrch“. Typickým symbolem kadetských kajut však byl také dřevěný stůl, dostatečně dlouhý na to, aby se na něj mohl člověk položit. Používal se k amputování končetin. Místnost tedy zároveň sloužila ranhojičům jako operační sál a stůl všem připomínal reálná hrozící nebezpečí – jakmile se Wager zapojí do bitvy, jejich útočiště se zaplní pilkami na kosti a krví.

Bocman a jeho pomocníci stále pískali na píšťaly a hulákali. S lucernami v rukou procházeli jednu palubu za druhou, skláněli se nad dřímajícími námořníky a křičeli: „Vstávat! Vstávat!“ Pokud některý z námořníků nevstal, odřízli mu na jedné straně hamak a nešťastník se svalil na podlahu. Bocman Wageru, podsaditý chlápek jménem John King, by na námořního kadeta pravděpodobně ruku nevztáhl. Byron se mu přesto vědomě vyhýbal. Bocmani, jejichž hlavním údělem bylo svolávat posádku a trestat neposlušnost – zpravidla rákoskou –, měli pověst notorických ranařů. Na Kingovi však bylo něco obzvlášť znepokojivého. Jeden z členů posádky poznamenal, že King trpěl „zvrácenou a vrtošivou povahou“ a „vyjadřoval se tak ohavně, že ho nikdo nedokázal snést“.

Byron musel vstát co nejrychleji. Na ranní koupel mu nezbýval čas, ta se však kvůli nedostatku vody stejně provozovala jen málokdy. Začal se tedy oblékat; stále ještě překonával ostych před cizími muži a z nepohodlí života v takové špeluňce. Pocházel z jednoho z nejstarších rodů v Anglii – jeho původ bylo možné dosledovat až k normanským dobyvatelům – a v obou liniích své rodiny měl šlechtice. Jeho otec, v té době už zesnulý, byl čtvrtý lord Byron, a jeho matka byla dcerou barona.

Jeho starší bratr, pátý lord Byron, působil jako peer (člen) Sněmovny lordů. A Johna coby mladšího syna šlechtice tehdejší mluvou označovali za „ctihodného“ pána.

Jak vzdálený se Wager zdál být od opatství Newstead, rodového sídla Byronů s úchvatným hradem, který vznikl ve dvanáctém století jako součást opatství. Pozemek o celkové rozloze tří tisíc akrů byl obklopený Sherwoodským lesem, proslulým rajonem Robina Hooda. Matka nechala Byronovo jméno a datum narození – 8. listopadu 1723 – vyleptat na okno opatství. Mladý kadet Wageru se později stane dědečkem básníka lorda Byrona, který ve svých romantických verších bude opatství Newstead často zmiňovat. „Panství působilo obrovským a úctyhodným dojmem,“ napíše a dodá: „Na mysli zanechávalo impozantní dojem / alespoň u těch, kteří vidí srdcem.“

Dva roky před zahájením Ansonovy výpravy tehdy čtrnáctiletý John Byron opustil elitní Westminsterskou školu a dobrovolně narukoval k námořnictvu. Zčásti tak učinil proto, že jeho starší bratr William zdědil spolu s rodinným majetkem i mánii, která postihovala mnoho Byronů a kvůli níž nakonec promrhal rodinné jmění a zpustošil i opatství Newstead. („Síně mých otců podlehly zkáze,“ napsal básník.) Williamovi, který na jezeře pořádal rekonstrukce slavných námořních bitev a v souboji bodl bratrance mečem, se přezdívalo „Zkažený lord“.

Johnu Byronovi na důstojné živobytí mnoho prostředků nezbylo. Mohl vstoupit do církve, jak později učinil jeden z jeho mladších bratrů, na jeho vkus to však bylo příliš nudné. Mohl sloužit v armádě, což mnozí šlechtici upřednostňovali, protože jim to umožňovalo často nečinně sedět na koni a tvářit se veledůležitě. A pak tu bylo námořnictvo, u něhož člověk musel vzít za práci a ušpinit si ruce.

Samuel Pepys mladé šlechtice a pány vybízel, aby výpravy na moře považovali za „čestnou službu“. V roce 1676 zavedl nové opatření, jež mělo privilegovaným mladíkům námořnickou kariéru zatraktivnit: pokud na válečné lodi odsloužili alespoň šest let a složili ústní zkoušku, byli povýšeni na důstojníky královského námořnictva. Takoví dobrovolníci, kteří často začínali buď jako sluhové kapitánů, nebo takzvaní „královi plavčíci“, dostávali hodnost námořního kadeta, což je na válečné plachetnici stavělo do rozporuplné pozice. Na jedné straně se museli lopotit stejně jako obyčejní námořníci, aby se „naučili řemeslu“, na straně druhé se s nimi zacházelo jako s budoucími důstojníky a kapitány, možná dokonce admirály, a měli tudíž přístup na velitelský můstek. Navzdory těmto výsadám byla námořnická kariéra pro člověka s Byronovým rodokmenem považována za nevábnou – za „zvrácenou“, jak se o ní vyjádřil Samuel Johnson, který Byronovu rodinu znal. Byronovi však učarovala mystika moře. Fascinovaly ho knihy o námořnících, jako byl sir Francis Drake, a to natolik, že si příběhy námořních eskapád vzal na palubu Wageru a ukryl je ve svém lodním kufru.

Avšak i pro mladé šlechtice, které život na moři lákal, byla náhlá změna poměrů šokující. „U všech bohů, jaký rozdíl!“ vzpomínal jiný námořní kadet. „Očekával jsem elegantní obydlí s děly v oknech; spořádané mužstvo; ve zkratce jakousi obdobu ulice Grosvenor Place plující na Noemově arše.“ Místo toho, poznamenal, byla paluba „špinavá, kluzká a mokrá; pachy odporné; celkový obrázek nechutný; a když jsem si povšiml nedbalého ustrojení kadetů, jejich ošuntělých sak, mastných čepic, toho, že některým scházejí rukavice a jiným dokonce i boty, naděje na veškerou slávu mě opustily… A snad poprvé v životě, ale bohužel ne naposledy, jsem vytáhl z kapsy kapesník, zakryl si obličej a rozplakal se jako dítě“.

Ačkoli chudí a odvedení námořníci dostali základní ošacení známé jako „slops“, které mělo zamezit „nežádoucím pachům“ a „obecně ohavnosti“, zavedení oficiálních uniforem v námořnictvu přišlo až o mnoho let později. Většina mužů Byronova postavení si sice mohla dovolit honosný oděv z krajek a hedvábí, ale jejich oblečení se obecně muselo přizpůsobit požadavkům života na lodi: klobouk na ochranu před sluncem; kabát (obvykle modrý), aby jim nebyla zima; šátek na krk, jímž si mohli otírat čelo; a kalhoty se širšími nohavicemi – onu prazvláštní módu, kterou rozšířili námořníci. Ty byly stejně jako kabáty zkrácené, aby se nezachytávaly v lanoví, a proti nevlídnému počasí si je námořníci potírali lepkavým dehtem. Dokonce i v tak skrovném oděvu působil Byron se svou bledou pokožkou, zvědavýma hnědýma očima a kudrnatými vlasy nepřehlédnutelně. Jeden pozorovatel ho později popsal jako neodolatelně pohledného, jako „muže dokonalého vzhledu“.

Sundal svůj hamak a sroloval jej zároveň s ložním prádlem. Potom urychleně vyšplhal po sestavě žebříků mezi palubami a dával přitom pozor, aby se v divokých útrobách lodi neztratil. Nakonec se protáhl průlezem a jako zčernalý horník vstoupil na můstek a nadechl se čerstvého vzduchu.

Většina posádky, Byrona nevyjímaje, byla rozdělená do dvou směn – každá z nich čítala zhruba sto lidí –, které střídavě držely hlídku. Zatímco on a jeho skupina pracovali nahoře, znavená předchozí hlídka odpočívala v podpalubí. Byron ve tmě slyšel poskakování, kroky a mumraj všemožných přízvuků. Byli tam muži ze všech vrstev společnosti, od městských floutků po žebráky, kterým z výplat strhávali částky, jimiž pokladníkovi Thomasi Harveymu spláceli své oděvy a jídelní náčiní. Vedle profesionálních námořních řemeslníků – tesařů, bednářů a plachtařů – se na lodi nacházela nepřeberná řada povolání.

Nejméně jeden z členů posádky, John Duck, byl svobodný černošský námořník z Londýna. Britské námořnictvo sice obchod s otroky podporovalo, ale kapitáni, kteří potřebovali zkušené námořníky, často najímali svobodné černochy. Byť společnost na lodi nebyla vždy tak přísně segregovaná jako na pevnině, často docházelo k diskriminaci. A Duckovi, po němž se nedochovaly žádné písemné záznamy, hrozilo nebezpečí, jakého se bělošští námořníci bát nemuseli: kdyby v zámoří padl do zajetí, mohl být prodán do otroctví.

Vlastní sociální jednotku tvořili nenámořníci, kteří se specializovali na řemesla: plachtaři látající plátna, zbrojíři ostřící meče, tesaři opravující stěžně a utěsňující nebezpečné trhliny v trupu, ranhojiči pečující o nemocné. (Pomocníkům ranhojičů se říkalo kašičky. Své jméno získali podle ovesné kaše, kterou nemocným podávali.)

Uřízli mu uši a ukrojili nos…

Pak mu celí veselí jeho ucho vrátili,

„Zanes ho svému pánovi,“ řekli mu pohrdavě.