Hannah Ritchie

NENÍ TO KONEC SVĚTA

Jak se stát první generací, která vytvoří udržitelnou planetu

© Dr Hannah Ritchie, 2024

First published as Not the End of the World in 2024 by Chatto & Windus, an imprint of Vintage. Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

Podle anglického originálu Not the End of the World vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2024. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Petr Oliver

Odpovědná redaktorka Martina Rybičková

Jazyková redaktorka Vendula Kusá

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Jitka Vlha Stříšková

Odborná spolupráce Petr Koubský

Grafická úprava a sazba Martin Pecina

Fotografie autorky Angela Catlin

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-neni-to-konec-sveta, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2024

ISBN 978-80-7555-237-2

Mým rodičům, kteří dokážou

najít dokonalou rovnováhu

mezi srdcem a rozumem

Úvod

Stalo se normou říkat dětem, že zemřou kvůli klimatické změně. Jestli je nezabije vlna veder, udělají to lesní požáry. Nebo hurikán, povodeň, případně hladomor. Je neuvěřitelné, kolik z nás něco takového dětem bez sebemenších rozpaků vypráví. Nemůžeme se pak divit, že většinu mladých lidí představa budoucnosti děsí. Úvahy o dalším vývoji života na Zemi jsou plné úzkosti a strachu.

Denně to vídám v e-mailech, které dostávám. Ale potvrzují to i průzkumy z celého světa.1 V jedné nedávné globální studii vyjádřilo 100 tisíc respondentů ve věku od 16 do 25 let svůj postoj ke klimatické změně.2 Víc než tři čtvrtiny uvedly, že se budoucnosti bojí, a nadpoloviční většina souhlasila s tvrzením, že „lidstvo je odsouzeno k zániku“. Z odpovědí vyzníval pesimismus, ať už byli dotázaní ze Spojených států, Spojeného království, Nigérie nebo Indie. Bez ohledu na majetkové nebo sociální poměry mladí lidé po celém světě věří, že jejich život visí na vlásku.

Ve stejné studii dva z pěti dotázaných váhají, jestli chtějí mít děti. V roce 2020 probíhal ve Spojených státech průzkum mezi bezdětnými dospělými všech věkových kategorií a 11 procent z nich uvedlo, že klimatická změna představuje „hlavní důvod“, proč děti nemají. A dalších 15 procent označilo klima za „vedlejší důvod“.3 Mezi mladšími dospělými ve věku od 18 do 34 let byl tento podíl ještě vyšší. Jedna účastnice uvedla, že „nemůže s čistým svědomím přivést dítě na tento svět a nutit ho, aby se snažilo přežít v podmínkách, které mohou být apokalyptické“.4 V první studii 6 procent dotázaných litovalo, že si děti pořídili, protože kvůli klimatické změně vnímají jejich budoucnost jako beznadějnou.

Bylo by snadné mávnout nad těmito názory rukou a říct, že jsou to jen prázdná slova. Jenže nedávná studie, která nevycházela z průzkumů, ale z reálných dat o našem reproduktivním rozhodování, naznačuje, že ti, kteří se životním prostředím netrápí, budou mít děti s pravděpodobností o 60 procent vyšší než lidé odhodlaní v tomto zájmu jednat.5 Nemusí samozřejmě jít o jediný důvod, proč mají environmentálně uvědomělí lidé menší chuť stát se rodiči, ale přinejmenším je to hmatatelný důkaz, že obavy vyjádřené v průzkumech nejsou jen planá slova. A pokud to lidé se svým rozhodnutím nemít děti myslí vážně, téměř jistě myslí vážně i tvrzení o svých pocitech úzkosti a beznaděje.

Vím, že jsou tyto pocity skutečné, sama jsem jim kdysi propadala. Také jsem bývala přesvědčená, že nemám pro co žít.

Jak obrátit svět naruby

Většinu svého času trávím přemýšlením o environmentálních problémech světa. Je to moje práce i moje vášeň. Přesto jsem s tím kdysi málem sekla.

V roce 2010 jsem začala studovat environmentalistiku na Edinburské univerzitě. Bylo mi šestnáct a dychtila jsem se dozvědět, jak můžeme vyřešit některé z největších světových problémů. Za celé čtyři roky jsem ale nedostala ani náznak odpovědi. Naopak na mě dopadala tíha pocitů bezvýchodnosti. Každý den mého studia byl jen další připomínkou toho, jak lidstvo devastuje planetu. Globální oteplování, růst hladiny oceánů a jejich okyselování, ničení korálových útesů, hladovějící polární medvědi, odlesňování, kyselé deště, znečišťování ovzduší, nadměrný rybolov, ropné skvrny a ničení světových ekosystémů. Nepamatuji si, že bych slyšela o čemkoli, co se vyvíjí k lepšímu.

Během studia jsem se snažila aktivně udržovat v obraze. Potřebovala jsem být informovaná o stavu světa. Ze všech stran se na mě valily obrázky přírodních katastrof, vyprahlé krajiny a vyhublých tváří. Zdálo se mi, že musí umírat mnohem víc lidí než kdy dřív, že víc lidí žije v chudobě a hladoví víc dětí než kdykoli v minulosti. Byla jsem přesvědčená, že žiju v nejtragičtějším období lidských dějin.

Spousta mladých lidí si myslí, že svět je kvůli klimatické změně odsouzený k záhubě

Podíl mladých lidí ve věku od 16 do 25 let, kteří souhlasí s následujícími tvrzeními o dopadu klimatické změny na budoucnost.

Na následujících stránkách vysvětlím, že všechny tyto předpoklady byly mylné. Ve skutečnosti se už tehdy svět téměř ve všech ohledech vyvíjel příznivým směrem. Jeden by čekal, že když máte tak zásadně chybný obrázek, čtyři roky studia na přední světové univerzitě ho dokážou napravit. Nestalo se. Moje pochmurné přesvědčení i stud za ekologické hříchy lidstva se naopak s každou další přednáškou jen víc a víc prohlubovaly.

Byly to pro mě roky plné beznaděje. Přestože jsem neúnavně pracovala na plnění všech studijních povinností, byla jsem odhodlaná pověsit svou vášeň na hřebík a zasvětit kariéru něčemu jinému. Začala jsem se dívat po pracovních nabídkách, které s environmentalistikou nijak nesouvisely. Pak se ale jednoho večera všechno změnilo. Na televizní obrazovce jsem spatřila malého muže, jak nahání jakési bubliny.

„Za mého života získaly bývalé kolonie nezávislost a jejich obyvatelům se otevřela cesta k lepšímu zdraví — a k ještě lepšímu a ještě lepšímu. Jen se podívejte! Země v Asii a Latinské Americe dohánějí Západ.“ Červená a zelená kolečka se překrývala v grafu, který připomínal hologram. Muž máchal rukama a posouval bubliny po obrazovce. Mluvil tak nadšeně, že bylo těžké poznat jeho přízvuk, ale napadlo mě, že by mohl být ze Švédska. „A tady vidíme Afriku!“ pokračoval.

Ten muž byl Hans Rosling. Pokud ho už znáte, pravděpodobně si vybavíte, kdy jste ho viděli poprvé. Pokud ne, trochu vám závidím, protože máte tento okouzlující zážitek teprve před sebou. Rosling byl švédský lékař, statistik a řečník. Dokonale ho vystihuje jedna recenze jeho práce v časopise Nature: „Tři minuty s Hansem Roslingem dokážou změnit váš pohled na svět.“6 V mém případě to platilo.

Dívala jsem se na problémy světa úplně špatně. Předpokládala jsem, že se všechno zhoršuje. A najednou se zjeví Hans Rosling, poskakuje po pódiu, prezentuje fakta podložená spolehlivými daty a jasně mi říká, že jsem se naprosto mýlila. Ale dělá to tak, že si vůbec nepřipadám hloupě. Očekává, že budu mít chybný pohled. Že my všichni ho máme. Právě tímto přístupem se nejvíc proslavil. Vystupoval na TEDu, v Googlu i ve Světové bance, kde ho sledovaly davy intelektuálů, byznysmenů, vědců, a dokonce odborníků na globální zdraví. Ukázal jim, že vůbec neznají ta nejzákladnější fakta o stavu světa. A jim se to líbilo. Podívejte se na jeho videa a uslyšíte, jak se publikum směje vlastní nevědomosti. Neznám nikoho, kdo by dokázal předávat své znalosti s takovou velkorysostí jako Hans Rosling.

Na svých přednáškách vysvětloval, co nám data skutečně sdělují o nejdůležitějších ukazatelích lidského blahobytu, jako je podíl lidí žijících v extrémní chudobě, počet umírajících dětí, kolik dívek chodí nebo nechodí do školy nebo jaké procento dětí je očkované proti nemocem. Jen málokdy si totiž dokážeme zachovat určitý nadhled a podívat se na vývoj těchto ukazatelů v globálním měřítku. Místo toho sledujeme každý den zprávy a ty pak formují náš pohled na svět. Jenže to nikam nevede. Zprávy nás seznamují jen s aktuálním děním — většinou se jedná o různé katastrofy, výjimečné události či osobní příběhy. A protože jsme takovými novinkami bombardováni prakticky neustále, považujeme je za běžnou realitu. S tou ale mají často jen málo společného. Právě proto se o ně média zajímají a proto přitahují i naši pozornost.

Zprávy o výjimečných situacích jsou samozřejmě důležité. Mají svůj význam. Ale ani náhodou nám nepomohou udělat si celkový obrázek. Spousta změn, které zásadním způsobem formují svět, totiž není ojedinělá ani nijak vzrušující a nehodí se do titulků v médiích. Jde spíš o změny probíhající pomalu, ale vytrvale, den za dnem, rok za rokem. A když uběhne pár desítek let, svět je najednou k nepoznání.

Jedině když poodstoupíme a podíváme se na dlouhodobá data, můžeme tyto změny skutečně spatřit. Přesně z takové perspektivy se Hans Rosling díval na sociální problémy světa. A podobné je to i s environmentálními problémy. Právě jimi se zabývám už skoro deset let — zkoumám jejich vývoj a veřejně prezentuji svá zjištění. Pracuji jako vedoucí výzkumu v Our World in Data, kde takto nahlížíme na každý jednotlivý problém světa — od chudoby a zdraví po války a klimatickou změnu. A také jsem něco jako černá ovce mezi vědci na Oxfordské univerzitě. Můj tým totiž dělá pravý opak toho, co lidé od akademiků očekávají. Vědci se obvykle zaměří na jeden problém, aby se dostali co nejblíž k jeho jádru a mohli ho dopodrobna rozebrat. My se zaměřujeme na celek.

Neprovádím žádný nový výzkum ani se nesnažím přijít s nějakým průlomovým objevem. V mé práci jde o pochopení toho, co už víme. Nebo co bychom mohli vědět, kdybychom si existující data pořádně prostudovali. Píšu články, mluvím v rádiu nebo v televizi a setkávám se s vládními úředníky, abych lidem poskytla rámec pro informovanější rozhodování.

Hans Rosling ukázal, že novinové titulky nám toho o světové chudobě, vzdělávání ani zdraví moc neprozradí. Já jsem pochopila, že snažit se udělat si obrázek o životním prostředí na základě zpráv o posledním lesním požáru nebo hurikánu k ničemu nevede. A že sledování médií není cesta k pochopení energetických systémů ani k nalezení způsobu jejich nápravy.

Pokud chceme mít jasno, potřebujeme vnímat širší kontext. A když o pár kroků poodstoupíme, spatříme něco skutečně radikálního a plného naděje: lidstvo má dnes jedinečnou možnost vybudovat udržitelný svět.

Proč je apokalyptické myšlení tak škodlivé

„Potřebujeme, aby se lidé probudili. Musíme upoutat jejich pozornost!“ Někteří lidé si myslí, že je potřeba dát katastrofickým příběhům co nejvíc prostoru — dostat je k co nejširšímu publiku. Argumentují tím, že jsou to přece pravdivé příběhy. Rozumím tomu. Spoustu environmentálních problémů jsme nechávali dlouho bez povšimnutí. Jejich řešení jsme stále odsouvali na neurčito, což bylo pohodlné, protože důsledky nás mohou dohnat až za desítky či více let. Jenže desetiletí uběhla a je to tady. Následky se dostavily.

Aby bylo jasno, nepatřím mezi popírače klimatické změny ani ji nehodlám bagatelizovat. Zkoumání environmentálních problémů jsem zasvětila svůj život. Píšu o nich, snažím se jim porozumět, přemýšlím nad nimi a nad jejich řešeními i po práci. Svět ještě donedávna neměl potřebu jednat, a pokud chceme, aby se něco změnilo, je nezbytné upozornit na rozsah možných dopadů. Přesto nás nic z toho neopravňuje, abychom vykládali dětem, že je čeká peklo na zemi.

Prozatím si řekněme, že tvrzení o naprosté zkáze jsou přehnaná. Možná někoho napadne, že není na škodu veřejnost trochu vyburcovat. Jen ať lidé konečně začnou brát environmentální problémy vážně. Když varování nadsadíme, aspoň to vyváží nečinnost lidí, kteří se zřejmě rozhodli současnou situaci za všech okolností zlehčovat. Já jsem ale přesvědčená, že existuje lepší, optimističtější a férovější cesta.

Myslím si, že narativy o zkáze světa jsou spíš ke škodě než k užitku, a to z několika důvodů. Zaprvé jsou často nepravdivé. Nečekám, že mi hned budete věřit, ale doufám, že během čtení této knihy pochopíte, jak se věci mají, a že jakkoli jsou tyto problémy závažné a ožehavé, dají se řešit. Budoucnost lidského druhu není ztracená. Klimatická změna téměř jistě zasáhne do života spousty lidí, někteří to pocítí dokonce tragicky. Je ale v naší moci ovlivnit, kolik takových lidí bude. Půjde hlavně o to, co uděláme nebo neuděláme. Jestli věříte, že si lidé zaslouží znát pravdu, pak byste nadsazování environmentálních problémů neměli schvalovat.

Zadruhé, nadsazené zprávy dělají z vědců hlupáky. Když se v médiích objeví nějaké bombastické apokalyptické tvrzení, vždycky se nakonec ukáže, že bylo mylné. A vědci tím pokaždé přijdou o kus důvěry veřejnosti. To samozřejmě hraje do karet popíračům. Uplyne deset let, konec světa se nekoná a popírači hned řeknou: „Koukejte, ti pomatení vědci se zase spletli. Proč bychom je vůbec měli poslouchat?“ Téměř v každé kapitole této knihy uvádím katastrofická tvrzení, která se ukázala jako zcela nepravdivá.

A zatřetí, a to je možná vůbec nejdůležitější, vidina blížící se zkázy nás paralyzuje. Jestli už je všechno ztraceno, proč se vůbec snažit? Pokud nás hrůzu nahánějící, nepravdivé zprávy připravují o motivaci, pak je těžké nějak účinně jednat. Dobře to znám ze svého temného období, kdy jsem málem úplně zanevřela na svůj obor. A věřte mi, že od doby, co jsem změnila svůj pohled na svět, dokážu budoucí vývoj ovlivňovat mnohem, mnohem účinněji. Ve svém důsledku není apokalyptický narativ často o nic lepší než postoj popíračů.

Pocity marnosti si navíc mohou dovolit jen privilegovaní. Řekněme, že se přestaneme snažit a teploty se vyšplhají o další stupeň nebo dva, takže se dostaneme vysoko nad naše klimatické cíle. Pokud žijete v bohaté zemi, můžete nejspíš zůstat v klidu. Netvrdím, že to bude snadné, ale před nejvážnějším nebezpečím vás mohou ochránit právě její finanční možnosti. Spousta lidí ale takové štěstí nemá. Obyvatelům chudších zemí budou chybět prostředky k tomu, aby se mohli chránit. Přijmout porážku v boji s klimatickou změnou je tedy neomluvitelně sobecké.

Klimatičtí vědci se s porážkou smířit nehodlají. Většina z těch, které znám, má děti. Celé dny zkoumají klimatickou změnu a snaží se ji lépe pochopit. Přesto se zjevně nesmířili s myšlenkou, že by nás během následující stovky let čekala klimatická apokalypsa. Myslí si, že ještě máme čas vytvořit pro děti životaschopnou budoucnost. Jak řekla klimatická odbornice NASA doktorka Kate Marvel: „Jako vědkyně i jako obyčejný člověk jednoznačně odmítám názor, že jsou děti nějak odsouzeny k nešťastnému životu.“7

Ne že by vědci nepovažovali dopady klimatické změny za hrozbu. Kdyby to tak bylo, vůbec by se tímto tématem nezabývali. Ani si nemyslí, že toho svět dělá dost — naopak už desítky let úpěnlivě vyzývají společnost k větší aktivitě. Téměř každý z nich by souhlasil s tvrzením, že postupujeme příliš pomalu, a pokud se nepolepšíme, může to dopadnout hodně špatně. Odkud tedy pramení jejich optimismus, že pořád ještě máme možnost s tím vším něco dělat? Vlastně k němu mají hned několik důvodů.

Jedním z nich je chybná interpretace podstaty klimatických cílů, tedy limitů oteplení o 1‚5 nebo 2 °C. Je totiž nesprávné uvažovat o nich jako o hraničních hodnotách — že jakmile přesáhneme oteplení o 1‚5 °C, tak se na planetě uškvaříme. Tak to není. Je to jen číslo a nevyplývá z něj, že při oteplení o 1‚499 °C bude na planetě ještě jakž takž dobře, zatímco při oteplení o 1‚501 °C už budou podmínky pro život nesnesitelné. Jakmile překročíme oteplení o 1‚5 °C a budeme směřovat k hodnotě 2 °C, začne významně růst riziko dosažení zlomových bodů a nelineárních klimatických dopadů. To ale nedělá z hodnoty 1‚5 °C žádnou fatální hranici. Spíš je to tak, že oteplení o každou další desetinu stupně nad tímto limitem je závažnější. Jenže spousta klimatických vědců vnímá tyto hodnoty jako cíl. Bylo by skvělé mu dostát, ale i když se to nepovede, musíme se snažit dál.

Možná to vyznívá pedantsky, ale je to dost podstatné. Skutečnost je taková, že hranici 1‚5 °C překročíme téměř s jistotou. Očekává to většina klimatických vědců. A pokud lidé vnímají tento scénář jako konec světa, pak není divu, že považují apokalypsu za nevyhnutelnou.

Někteří klimatičtí vědci vidí budoucnost pozitivně také proto, že je podle nich možné současnou situaci změnit. Posledních pár desítek let naráželi na velké překážky — ze všeho nejvíc na nezájem. Často schytávali nařčení, že malují čerta na zeď. Nakonec se ale svět probudil do reality klimatické změny a lidé začínají doopravdy jednat. Klimatičtí vědci věří v pozitivní vývoj, protože se už teď odehrává přímo před jejich očima. A navzdory všem překážkám se ho podařilo rozhýbat hlavně díky nim.

Svět potřebuje víc naléhavého optimismu

Bývaly doby, kdy jsem považovala optimisty za naivní a pesimisty za rozumné. Přišlo mi, že pesimismus patří do základní myšlenkové výbavy každého vědce: vždyť podstatou naší práce je ověřovat každý výsledek, zkoušet otřást každou teorií, aby se zjistilo, která je nosná. Cynismus jsem považovala za jeden ze základních principů vědeckého přístupu.

Možná takový postoj není úplně k zahození, nicméně i optimismus má ve vědě své místo. Jak jinak si vysvětlit chuť vědců pouštět se neúnavně do dalších experimentů, i když mají často mizivou šanci na úspěch? Pomalé tempo vědeckého pokroku může být ubíjející: i ty nejlepší mozky mohou zasvětit celý život vyřešení jediné otázky a nedojít k cíli. Dělají to s nadějí, že mohou mít na dosah nějaký přelomový objev. Není sice moc pravděpodobné, že ho učiní právě oni, ale šance tu je. Kdyby to vzdali, spadne tato šance na nulu.

Jenže co naplat, pesimisté působí chytře a optimisté hloupě. Kdykoli někde prohlásím, že jsem optimistka, cítím rozpaky. Umím si představit, že tím v očích spousty lidí o jednu nebo dvě příčky klesnu. Svět ale zoufale potřebuje víc optimismu. Problém je, že lidé si optimismus pletou se slepým optimismem — s nepodloženou vírou, že bude lépe. Slepý optimismus skutečně hloupý je. A nebezpečný. Pokud budeme jen sedět a nic nedělat, výsledek se sám od sebe nedostaví. O takovém optimismu ale nemluvím.

Optimista vnímá potíže jako příležitost k pokroku. Věří, že se některé věci dají změnit. Budoucnost se dá formovat a může být úžasná, pokud se o to zasadíme. Ekonom Paul Romer rozlišuje mezi „samolibým“ a „podmíněným optimismem“:8

Samolibý optimismus je pocit dítěte, které očekává dárky. Podmíněný optimismus je pocit dítěte, které si pohrává s myšlenkou na stavbu domu na stromě. „Jestli najdu nějaké dřevo a hřebíky a přesvědčím pár kamarádů, aby mi pomohli, můžeme vyrobit něco fakt parádního.“

Existuje spousta synonym pro podmíněný neboli efektivní optimismus: urgentní, pragmatický, realistický, netrpělivý. Všechny tyto pojmy mají společného jmenovatele, a to schopnost se inspirovat a vůli jednat.

Pesimisté působí chytře, protože k tomu, aby se vylhali ze svých omylů, jim často jen stačí změnit pravidla hry. Když prohlásí, že za pět let nastane konec světa, ale pak se nic nestane, jednoduše přidají pár let. Americký biolog Paul R. Ehrlich,1* autor knihy The Population Bomb (Časovaná bomba), která vyšla v roce 1968, to takhle dělá už desítky let.9 V roce 1970 prohlásil, že „někdy v následujících 15 letech nastane konec — přesněji řečeno se naprosto vyčerpá schopnost planety uživit lidstvo“. V tom se samozřejmě kolosálně mýlil. Ale nedal si říct a přišel s dalším tvrzením: „Anglie v roce 2000 už nebude existovat.“ Zase vedle. Vždycky jen posune soudný den o dalších pár let do budoucnosti. Pesimisté to mají snadné.

Nezaměňujme ale pesimismus s kritikou. Kritika je zásadní předpoklad pro efektivní optimismus — nápady zrozené z optimismu je potřeba důkladně posoudit a vybrat jen ty nejslibnější. Většina inovátorů, kteří změnili svět, patřila mezi optimisty, byť se za ně sami nepovažovali. Zároveň ale byli přísně kritičtí: nikdo nedokáže rozpitvat myšlenky Thomase Alvy Edisona, Alexandera Fleminga, Marie Curie nebo Normana Borlauga důkladněji, než jak to udělali oni sami.

Jestli to s řešením světových environmentálních problémů myslíme vážně, musíme být optimističtější. Musíme věřit, že se dají vyřešit. A jak si ukážeme v jednotlivých kapitolách, nejde o nesplnitelný sen: změna už probíhá a my jen musíme být netrpěliví a chtít, aby probíhala rychleji.

Můžeme se stát první generací, která dosáhne udržitelnosti

Německá aktivistická skupina Poslední generace dává už svým názvem najevo přesvědčení, že nás naše neudržitelné chování přivede do záhuby. S cílem donutit místní vládu jednat zahájili někteří její členové měsíční hladovku. A evidentně ji drželi poctivě, protože několik z nich skončilo v nemocnici. Nejsou jediní s těmito pocity. Stejně se ke světu staví i mezinárodní hnutí Extinction Rebellion, a jak ukázaly výsledky výše zmíněného průzkumu, také spousta mladých lidí po celém světě.

Pokusím se vysvětlit, proč se na celou věc dívám úplně opačně. Nemyslím si, že jsme poslední generací, a své tvrzení opírám o důkazy. Máme naopak příležitost stát se první generací. Takovou, která zanechá životní prostředí v lepším stavu, než v jakém ho zdědila. První generací v dějinách lidstva, která dosáhne udržitelnosti. (Ano, zní to neuvěřitelně, ale čtěte dál a všechno vám vysvětlím.) Pojem „generace“ tady používám volně. Patřím ke generaci, kterou budou definovat současné environmentální problémy. Byla jsem dítě, když se o klimatické změně začalo mluvit, a většinu dospělého věku strávím uprostřed zásadního energetického přechodu. Budu svědkem toho, jak řada zemí přejde od téměř úplné závislosti na fosilních palivech k udržitelné energetice. V roce 2050 mi bude 57 let, a tehdy také uplyne lhůta, do které se tolik zemí zavázalo dosáhnout nulové bilance uhlíkových emisí. Mám pocit, že tuto knihu píšu jménem mladých lidí, kteří chtějí tyto proměny zažít.

Těchto změn se ale samozřejmě účastní víc generací — zapojili se už moji prarodiče a rodiče a později se zapojí moje děti a možná i vnoučata. Generace jsou často stavěny proti sobě: své předky viníme, že zničili planetu, a mladé lidi zase charakterizujeme jako hysterické a rozhořčené. V jádru chce však většina z nás to samé: vybudovat lepší svět, kde se bude našim dětem i vnoučatům dobře žít. A abychom toho dosáhli, musíme spolupracovat. Půjde o transformaci, do které se zapojíme všichni.

V této knize vysvětluji, proč si myslím, že můžeme být první generací, která dosáhne udržitelnosti. Postupně spolu prozkoumáme zásadní environmentální problémy, podíváme se na jejich historii, na to, kde se nacházíme dnes a kudy vede cesta k lepší budoucnosti. Většinu kapitol uvozují různá apokalyptická tvrzení, která se objevila v médiích. Možná vám budou povědomá. U každého z nich vysvětlím, proč jsou nepravdivá. Jsme přímo zaplaveni informacemi o tom, co bychom neměli dělat, abychom životnímu prostředí ještě víc neublížili. Abyste se v tom všem lépe vyznali, zdůrazním, které činnosti mají skutečně smysl a všichni bychom si je měli vzít víc k srdci — a také vám řeknu, čím se naopak příliš znepokojovat nemusíte.

Začneme vysoko v atmosféře, pak přistaneme na zemském povrchu a přitom si představíme sedm největších environmentálních krizí, které musíme vyřešit, pokud chceme dosáhnout udržitelnosti. Nejprve se podíváme na znečištěné ovzduší, na ně navážeme klimatickou změnou a pak se přesuneme na kontinenty, kde se zaměříme na odlesňování, potravinové systémy a život ostatních suchozemských druhů. Následně se ponoříme do oceánů, kde prozkoumáme plastový odpad, a nakonec nahlédneme i hluboko pod hladinu, abychom pochopili, co se děje s populacemi mořských živočichů.

Všechny environmentální problémy jsou propojené. Co jíme, se promítá do klimatické změny, odlesňování a života ostatních druhů na planetě. Když například jíme víc potravin z farem na pevnině, ulevujeme rybám v oceánech. Spalováním fosilních paliv nepřiživujeme jen klimatickou změnu, ale také znečišťujeme ovzduší a poškozujeme si zdraví. Žádný environmentální problém není oddělený od ostatních. Snad vám moje kniha pomůže pochopit tuto vzájemnou provázanost a uvidět, že některá velmi účinná řešení, která už dnes máme k dispozici, pomáhají hned s několika problémy naráz. A snad také zjistíte, jak nedocenitelné jsou takové kroky pro naši budoucnost.

Šest věcí, které bychom měli mít na paměti

Problémy, které budeme rozebírat, jsou komplexní. Jsou nepříjemné. A bohužel některá tvrzení a data uvedená v této knize mohou být zneužita. Proto chci upozornit na šest skutečností, které je dobré mít při čtení neustále na paměti.

1 Čelíme velkým a zásadním environmentálním výzvám

Může to být překvapivé, ale u řady environmentálních problémů se už vývoj začíná ubírat správným směrem. Určitý typ lidí zneužívá pozitivní trendy ke zlehčování situace: „Vidíte, můžeme být v klidu, nakonec to žádný problém není.“

Tento postoj nezastávám. Environmentální problémy, které na nás doléhají, jsou obrovské. Pokud je nezvládneme vyřešit, následky budou zničující a nejtíživěji dopadnou na ty nejchudší. Musíme jednat. Ve velkém měřítku. A také mnohem rychleji než dosud.

2 Environmentální problémy nepatří mezi největší existenční hrozby, to ale neznamená, že bychom se je neměli snažit vyřešit

Nemyslím si, že klimatická změna nebo jiný environmentální problém vyhladí lidstvo. Do skutečně existenčních rozměrů by mnohem pravděpodobněji přerostly jiné hrozby, a sice jaderná válka, globální pandemie či umělá inteligence. Někteří proto tvrdí, že bychom se klimatické změně neměli tolik věnovat: „Proč se tím lidé zabývají? Bylo by užitečnější zaměřit se na nebezpečné patogeny nebo hrozbu jaderné války.“

To je zvláštní pohled na věc. Na planetě je osm miliard lidí — dokážeme pracovat na víc než jednom či dvou problémech současně. Mohli bychom dokonce argumentovat, že riziko některých z těchto existenčních hrozeb vlivem klimatické změny roste. Když tedy snížíme její dopad, zmírní se i ostatní rizika.

Ostatně odkdy nás zajímají jen existenční hrozby a žádné jiné? Nebezpečí plynoucí z environmentálních problémů je obrovské — může se dotknout miliard lidí a pro velkou část populace bude mít skutečně i existenční rozměr.

3 Zkuste mít při čtení neustále na paměti několik skutečností

Pokud chceme dobře pochopit svět a vyvinout účinná řešení, neobejdeme se bez přístupu, který popisuji dál. To, že se situace zlepšuje, samozřejmě neznamená, že máme hotovo.

Například počet dětí, které každý rok zemřou, se od roku 1990 snížil na méně než polovinu. To je ohromný úspěch. Ale zkuste tento zásadní fakt utrousit někde na internetu a nejspíš schytáte reakci typu: „Aha, takže podle vás je v pořádku, že každý rok zemře pět milionů dětí?“ Samozřejmě, že není. Tato skutečnost patří mezi nejhorší věci na světě. Ale oba tyto fakty se navzájem nevylučují. Dosáhli jsme pozoruhodného pokroku, přesto máme ještě pořádný kus cesty před sebou. Jak říká můj kolega Max Roser: „Svět je mnohem lepší, svět je pořád příšerný, svět může být mnohem lepší.“10 Všechna tři tvrzení jsou pravdivá.

Popíráním první z těchto skutečností — že jsme udělali pokrok — se připravujeme o možnost pochopit, jak můžeme pokračovat dál k ještě lepší budoucnosti. A zároveň se ochuzujeme o povzbudivé vědomí, že změna je možná.

Kdybych měla ke každé informaci o nějakém příznivě se vyvíjejícím trendu přidávat dovětek „ale neříkám, že je situace růžová“, bylo by to vyčerpávající čtení. Stačí, když to budete pokaždé předpokládat. Kdykoli tedy zmíním, že se nějaký problém posouvá k lepšímu, neříkám, že je vyřešený.

4 Žádná z hrozeb není nevyhnutelná, ale může se naplnit

Po shrnutí každého problému od jeho historického vývoje až po současný stav uvedu návrhy, jak bychom mohli postupovat dál. Jde o možnosti, nikoli o předpovědi.

Toto rozlišení je důležité. Nevím, co se v budoucnu stane. Bude záležet na naší schopnosti rychle jednat a dělat správná rozhodnutí. Já mohu jen nastínit varianty, které považuji za nejlepší. A snad se mi povede vás inspirovat a motivovat k tomu, tyto kroky podniknout.

5 Nemůžeme si dovolit blaženou nečinnost

Past blaženosti číhá za každým rohem. Není nic snazšího, než polevit v úsilí nebo se nechat svést na jinou cestu, kdykoli se objeví nějaký krátkodobý zádrhel. To ale nesmíme dopustit.

Když Rusko v roce 2022 napadlo Ukrajinu, spousta zemí odmítla dál odebírat ruské energetické suroviny. Následoval prudký růst cen, což otřáslo globální ekonomikou. Země začaly horečně hledat jiné zdroje energií, některé se vrátily k uhlí a znovu spustily již odstavené elektrárny.

Pokud jde o klima, byl to nevítaný krok zpět. Naštěstí se zdá, že šlo jen o dočasné řešení. Po několikaměsíčním nárůstu emisí CO₂ se spotřeba uhlí v Evropě vrátila na předchozí hodnoty a přechod na obnovitelné zdroje pokračuje dřívějším tempem. Ruský vpád na Ukrajinu také poskytl vládám další důvod, aby se skutečně odklonily od fosilních paliv a investovaly do nízkouhlíkových zdrojů energie, které mohou mít pod kontrolou.

Z toho všeho plynou dvě důležitá ponaučení. Zaprvé: cesta k udržitelné budoucnosti nebude hladká. Nastanou události, které nás donutí polevit v úsilí při řešení environmentálních problémů, nebo se dokonce vrátit zpět. Měli bychom s tím počítat a nepanikařit, až se to stane. Kam nakonec dojdeme, bude záležet na tom, co všechno se nám povede udělat v příštích dekádách, ne v příštích několika měsících.

A zadruhé: potřebujeme vyvinout systémy, které budou odolné, aby nás nenadálé situace nemohly tak snadno vychýlit z kurzu. Jestli se naše ekonomiky opírají o fosilní paliva, jsme odkázaní na milost a nemilost zemí, od kterých je odebíráme.

6 Nejste v tom sami

Kéž bych se mohla vrátit v čase a ujistit své mladší já, že se nemusí obávat. Až příliš dlouho jsem se ve své snaze řešit tyto problémy cítila osamocená. Jako bych plavala proti proudu, který stále sílí.

Pokud se tak cítíte i vy, chci vás touto knihou podpořit. Chci vám ukázat, že na této cestě nejste sami. Na vybudování lepší budoucnosti pracuje spousta lidí. Někteří vystupují veřejně, ale většinu z nich neznáme: sedí v dozorčích radách, kde bojují za změnu firemních strategií, jsou to členové vlád usilující o přijetí nových zákonů, navrhují nové prototypy solárních panelů, větrných turbín nebo baterií anebo vymýšlejí udržitelný způsob pěstování potravin.

Rozhlédněte se kolem sebe a na všech úrovních najdete lidi — od jednotlivců v samosprávách až po vrcholné politiky přijímající zásadní rozhodnutí —, kteří plavou proti proudu. Hodně z nich cítí obavy, ale jsou odhodlaní. Věří, že svým současným úsilím tvoří budoucnost.

Když jsem začala psát tuto knihu, vytiskla jsem si fotku, kde jsem o něco mladší, a pověsila ji vedle počítače. Knihu, jako je tato, jsem sama potřebovala před deseti lety. Je to syntéza téměř desetiletého výzkumu a dat, která mi umožnila pochopit environmentální problémy v jejich skutečné podobě. Získala jsem novou perspektivu a ta mi pomohla vyhrabat se z pocitů beznaděje. Pokud něco podobného sami prožíváte, věřím, že mohu pomoct i vám.

1 Udržitelnost: Dvě strany jedné mince

Svět nikdy nebyl udržitelný

Než se ponoříme do zkoumání jednotlivých environmentálních problémů, měli bychom si nalít čistého vína: svět nikdy nebyl udržitelný. Chceme dosáhnout něčeho, co tu nikdy dřív nebylo.

Abychom pochopili, proč tomu tak je, musíme si pojem udržitelnost nejdřív vysvětlit. Tradiční definice vychází z přelomové zprávy Organizace spojených národů. V roce 1987 definovala OSN udržitelný rozvoj jako „takový způsob rozvoje, který uspokojuje potřeby přítomnosti, aniž by oslaboval možnosti budoucích generací naplňovat jejich vlastní potřeby“. Tato definice se skládá ze dvou částí. První nás ujišťuje, že celá současná generace má nárok žít kvalitně a ve zdraví. Druhá vybízí k závazku vést takový způsob života, který nezdevastuje životní prostředí generacím, jež přijdou po nás. Jinými slovy, životní prostředí bychom neměli poškozovat na úkor kvalitního a zdravého života našich prapravnoučat.

Takové pojetí udržitelnosti je ovšem poněkud problematické a některé definice se zaměřují pouze na environmentální aspekt. Oxfordský slovník angličtiny definuje stupeň dosažení environmentální udržitelnosti jako „míru, do jaké může určitý proces nebo činnost trvat či pokračovat, aniž by způsoboval dlouhodobé vyčerpávání přírodních zdrojů“. Tuto uhlazenou formulaci lze jednoduše vyjádřit slovy: „Snažte se, aby to, co děláte dnes, nepoškodilo životní prostředí zítřka“. Některé definice udržitelnosti zkrátka ani nepočítají s tím, že by snad člověk mohl zároveň uspokojovat vlastní potřeby. Jako environmentalistka přikládám i já větší váhu druhé polovině: v první řadě musíme zabránit poškozování naší planety. Jenže z etického hlediska nemohu ignorovat ani druhou stranu rovnice: svět sužovaný lidským utrpením, jemuž by se dalo předejít, podle mě definici udržitelnosti rozhodně nenaplňuje.

Rozpor mezi oběma pohledy pramení z velké části z našeho předpokladu, že není možné vyhovět oběma požadavkům současně. Myslíme si, že život na této planetě nevyhnutelně znamená „něco za něco“. Buď lidský blahobyt, nebo ochrana životního prostředí. Je potřeba upřednostnit jedno, nebo druhé, a pokud usilujeme o ochranu životního prostředí, musíme obětovat vlastní pohodlí. Tak se na to aspoň nahlíželo v minulosti. Ústřední myšlenkou této knihy ale je, že k takovému konfliktu v budoucnu vůbec nemusí docházet. Existují způsoby, jak splnit oba požadavky současně. Jinými slovy, obě definice mohou být ve stále menším rozporu. Chcete-li přesto trvat na definici, která zohledňuje pouze životní prostředí, pak klidně považujte blahobyt lidstva za jakýsi příjemný bonus.

Svět nikdy nebyl udržitelný, protože jsme nikdy nenaplňovali oba požadavky současně. Pokud se zaměříme na druhou část definice, může se zdát, že se svět stal neudržitelným teprve v nedávné minulosti, kdy došlo k nárůstu emisí skleníkových plynů, spotřeby energie a nadměrného rybolovu. Máme dojem, že svět býval udržitelný a že jsme ho našimi škodlivými zásahy do životního prostředí vychýlili z rovnováhy. Tento závěr je ale mylný. Lidé se vůči životnímu prostředí chovají neudržitelně už tisíce let (zejména od zemědělské revoluce, ale bylo tomu tak i před ní). Naši předci vyhubili v důsledku lovu stovky těch největších zvířat, znečišťovali vzduch pálením dřeva, posklizňového odpadu a dřevěného uhlí a v touze po energii a zemědělské půdě vykáceli obrovské zalesněné plochy.1 2 3

Připouštím, že v určitých obdobích a společenstvích se člověku dařilo udržovat harmonickou rovnováhu s jinými druhy a s okolním prostředím. Uměly to mnohé domorodé skupiny, které také dovedly chránit biodiverzitu a ekosystémy.4 5 Vždyť právě úcta k Zemi představuje jádro domorodých principů života. Jedno přísloví původních obyvatel Severní Ameriky praví: „Vezmi si jen to, co potřebuješ, a zanech půdu ve stavu, v jakém jsi ji našel.“ V podobném duchu se nese i staré keňské moudro „Chovej se k Zemi dobře, neboť ti nebyla dána tvými rodiči, ale zapůjčena tvými dětmi.“ Z těchto nádherných přísloví vychází také současné chápání udržitelnosti — moderní definice nejsou ničím jiným než škrobenými akademickými verzemi těchto myšlenek.

Jenže společenství, která environmentální udržitelnosti dosáhla, nebyla nikdy příliš početná, protože v nich umíralo mnoho dětí — vysoká míra dětské úmrtnosti bránila populacím v růstu.

Svět, ve kterém polovina dětí zemře, nenaplňuje „potřeby současné generace“, a proto nelze ani ten považovat za udržitelný.

Stojíme před velkou výzvou. Musíme docílit toho, aby všichni lidé na světě žili kvalitní život, a zároveň musíme snížit náš dopad na životní prostředí, aby mohly prospívat i budoucí generace. Ocitáme se tak v neprobádaných končinách. Žádná generace před námi neměla takové znalosti, technologie, politické mechanismy ani možnosti mezinárodní spolupráce, aby dosáhla obojího. Jsme první, kdo dostal příležitost udržitelnosti dosáhnout. Tak ji chyťme za pačesy.

Současnost je to nejlepší období pro život

Dřív jsem byla přesvědčená, že žiju v nejtragičtějším období lidských dějin. Teď ale věřím, že lepší doba pro život na Zemi ještě nebyla. Kdyby mi toto někdo řekl před osmi lety, vysmála bych se mu. Když jsem kdysi při sledování záznamu přednášky Hanse Roslinga2* uslyšela tuto větu poprvé, měla jsem chuť toho člověka vypnout. „Na jaké planetě žije?“ ťukala jsem si na čelo.

Jenže Hans měl pravdu. A já doufám, že až vás seznámím s daty a ukážu vám vývoj sedmi klíčových ukazatelů blahobytu, změníte názor i vy.

1 Dětská úmrtnost

Fakt, že jsme si dokázali poradit s vysokou mírou dětské úmrtnosti, je vůbec největším úspěchem lidstva. Většina z nás se domnívá, že smrt má svůj přirozený řád: umírat mají staří, ne mladí. V přírodě ale žádná taková zákonitost neplatí, a tak i lidé donedávna přihlíželi smrti svých dětí až příliš často. Dnes už je situace naštěstí mnohem příznivější, museli jsme si to však tvrdě vybojovat.

Po většinu dějin lidstva jste měli padesátiprocentní šanci, že se dožijete dospělosti. Přibližně čtvrtina dětí zemřela před prvními narozeninami a další čtvrtina před začátkem puberty.6 Nenajdeme místo ani dobu, pro které by to neplatilo. Smrt dítěte byla běžná záležitost bez ohledu na kontinent nebo století.7 Zaručit svým potomkům, že se dožijí dospělosti, nemohli ani zástupci společenských elit. Římský císař Marcus Aurelius měl čtrnáct dětí. Devět z nich přežil. Charles Darwin přišel o tři děti. Obdobnou míru úmrtnosti nacházíme také ve společenstvích lovců a sběračů. Podle vědců, kteří porovnávali dvacet různých studií hodnotících míru úmrtnosti jak mezi současnými lovci a sběrači, tak u společností, o nichž se dochovaly archeologické záznamy, zemřela přinejmenším čtvrtina populace v dětství a polovina před dosažením puberty.8

Ještě před několika málo stoletími téměř neexistoval způsob, jak vysoké míře dětské úmrtnosti zabránit. Teprve s rozšířením dostupnosti čisté vody, zlepšením hygienických podmínek, nástupem očkování, kvalitnější výživou a s pokračujícím rozvojem zdravotní péče začala dětská úmrtnost prudce klesat. Ještě v roce 1800 zemřelo před dosažením pátých narozenin celosvětově kolem 43 procent dětí.9 Dnes jsou to 4 procenta — i to je pořád hrozně moc, nicméně oproti údaji z roku 1800 nejsme ani na desetině.

Jestli předpokládáte, že se tyto změny týkají jenom bohatých zemí, ráda bych vás vyvedla z omylu. Za posledních 50 let došlo k obrovskému posunu ve všech zemích světa. V 50. letech 20. století umíralo v Mali 43 procent dětí před dosažením věku pěti let. Teď je to 10 procent. Indie a Bangladéš snížily dětskou úmrtnost z jednoho ze tří dětí na méně než každé třicáté.

Zamezit vysoké míře dětské úmrtnosti se podařilo teprve nedávno

Globální míra dětské úmrtnosti neboli podíl novorozenců, kteří zemřou před dosažením pátých narozenin

Spolu s procentuálním podílem klesá i absolutní množství umírajících dětí. V roce 1993, kdy jsem se narodila, zemřelo téměř 12 milionů dětí ve věku do pěti let. Od té doby se toto číslo snížilo na méně než polovinu. Stále nás čeká spousta práce (je tragédie, že ročně umírá 5 milionů dětí), přesto jsme dosáhli něčeho dřív nemyslitelného: naši předkové by si sotva dokázali představit svět, kde je smrt dítěte tak ojedinělá.

2 Úmrtí matek

Porod mého bratra nebyl pro mámu vůbec snadný. Když jeho průběh líčila své babičce, ta jí řekla: „Jo, milá zlatá, stát se to v době, kdy jsem byla mladá, prostě bys umřela.“ Za pouhých několik generací vzrostl podíl bezrizikových těhotenství desetinásobně, v některých zemích dokonce stonásobně.10

Pravděpodobnost, že moje máma zemře při porodu, byla asi 1 : 10 000.3* Pro mou babičku bylo toto riziko dvojnásobné a v případě mé prababičky dokonce třicetinásobné. Dnes už je ve většině zemí jen velmi málo pravděpodobné, že žena zemře v důsledku komplikací v těhotenství.

Úmrtnost matek v posledních stoletích prudce klesla

Počet žen, které zemřely v důsledku komplikací v těhotenství, na 100 000 živě narozených dětí.

3 Střední délka života

Až do 19. století byla průměrná střední délka života při narození (také označovaná jako naděje dožití) ve Spojeném království mezi 30 a 40 lety.11 Ještě na začátku 20. století se rovnala pouhým 50 rokům. Do poloviny století se zvedla na 70 let a v roce 2019 překročila 80 let. Během dvou století se zdvojnásobila.4* A toto zlepšení nenastalo „jen“ díky tomu, že se nám podařilo snížit dětskou úmrtnost. Došlo k němu ve všech věkových skupinách.

Tento pozitivní vývoj můžeme opět sledovat v globálním měřítku. Průměrná střední délka života se od počátku 20. století celosvětově zvýšila ze 30 na víc než 80 let. Střední délka života výrazně stoupla i v těch nejchudších zemích. V Keni, Etiopii a Gabonu činí rovných 67 let. Průměr celé subsaharské Afriky je 63 let.

Lidé ve všech oblastech světa žijí déle

Střední délka života při narození je průměrný věk, kterého by se novorozenec dožil, pokud by úmrtnost pro danou věkovou skupinu zůstala na úrovni z doby jeho narození.

4 Hlad a podvýživa

Po většinu dějin měli naši předkové neustále co dělat, aby uživili rodinu. Plodin vypěstovaných na poli i dalších zdrojů bylo poskrovnu. Stačil jeden špatný rok, poznamenaný suchem, záplavami nebo invazí škůdců, a mohli zůstat o hladu.

Naši předkové nikdy neměli jistotu, že budou mít co do úst. Hladomor býval běžnou záležitostí. Před nástupem zemědělství si možná řada společenství dokázala obstarat hojnost potravy, s určitostí to ale nevíme. Jisté je, že s příchodem zemědělství, kdy se lidská obydlí začala rozrůstat z menších osad na větší vesnice, se stal přísun potravy nepředvídatelnou záležitostí. Najednou bylo potřeba živit víc lidí, ubývalo možností putovat za zdroji potravy a výnosy z polí často podléhaly rozmarům počasí. Zdálo se, že strádání a hladomorům nejde zabránit. Zásadní obrat nastal až v posledních dekádách 20. století. Navzdory několika ničivým hladomorům umožnil technologický pokrok v zemědělství výrazné zvýšení produktivity, a lidé se tak mohli vymanit ze života na pokraji existenčního minima.

V 70. letech 20. století nedokázalo uspokojit svou energetickou potřebu přibližně 35 procent obyvatel rozvojových zemí. Do roku 2015 se tento podíl snížil téměř o dvě třetiny na pouhých 13 procent. Přesto mnozí z nás stále čelí obrovským problémům. V roce 2021 trpělo nedostatkem jídla zhruba 770 milionů lidí, tedy skoro každý desátý obyvatel planety.12 Nemusí to tak ale zůstat. Současný svět produkuje mnohem, mnohem víc potravin, než potřebuje. Řadě zemí se podařilo hlad takřka vymýtit. Toho však musíme dosáhnout všude.

5 Přístup k základním zdrojům: k čisté vodě, energii a hygienickým opatřením

Po většinu dějin jsme brali vodu z řek, potoků nebo jezer a o její nezávadnosti rozhodovala v podstatě šťastná náhoda. Nemoci byly na denním pořádku. Děti umíraly na průjmová onemocnění a infekce — což v chudých zemích platí dodnes. Přístup ke zdrojům čisté vody a hygienická opatření ročně zachraňují desítky milionů životů, ne-li víc.

V roce 2020 mělo 75 procent populace přístup ke zdrojům čisté a bezpečné vody (oproti pouhým 60 procentům v roce 2000)13 a 90 procent světa mělo přístup k elektřině.14 Někdo může elektřinu považovat za přepych — za symbol marnotratného vyčerpávání přírodních zdrojů. Jenže elektřina se stala nezbytným předpokladem zdravého a produktivního života. Potřebujeme ji ke skladování očkovacích látek a léčiv při nízkých teplotách; závisí na ní fungování lékařských přístrojů; díky elektřině si uvaříme a vypereme, aniž bychom tomu věnovali celý den; elektřina nám pomáhá uchovávat potraviny v chladu a zdravotně nezávadné; děti si díky ní mohou večer svítit a připravovat se do školy; a na ulicích je bezpečněji.

V oblasti hygienických opatření a přístupu k čistým palivům na vaření probíhá pokrok pomaleji: pouhých 54 procent populace má přístup k hygienicky nezávadné toaletě a jen 60 procent používá čisté palivo. K těmto zdrojům musíme zajistit přístup, ale ať se podíváme na kterýkoli ukazatel, vidíme trvale vzestupný trend. Každý den získá tři sta tisíc lidí poprvé přístup k elektřině a podobný počet k čisté vodě — a platí to už po celou dekádu.

6 Vzdělání

Uvědomuji si, jaké mám štěstí, že jsem mohla dokončit školu. Tím spíš, že jsem žena. My, kdo žijeme na Západě, bychom si měli přístupu ke vzdělání víc vážit. Budujeme svět s lepší zdravotní péčí, propojenější, plný převratných inovací a technologií. A ten stojí a padá na vzdělání a vzdělanosti.

V roce 1820 umělo jen 10 procent všech dospělých na Zemi číst.15 Během 20. století došlo k prudkému nárůstu gramotnosti a v roce 1950 už gramotní převládali nad negramotnými. Dnes se blížíme devadesátiprocentnímu podílu.

Při svém TED Talku v roce 2014 položil Hans Rosling publiku otázku: „Kolik dívek ve všech nízkopříjmových zemích dokončí základní školu?“ Většina hádala 20 procent. Správná odpověď ale bylo 60 procent. A do roku 2020 vzrostl tento podíl na 64 procent. V případě chlapců z nízkopříjmových zemí je to dokonce 69 procent. Ve většině států — i v řadě těch vůbec nejchudších — existuje víc než nadpoloviční pravděpodobnost, že dívka dokončí základní školu a dostane se jí základního vzdělání.5*

7 Extrémní chudoba

Každý, kdo v současné době žije v extrémní chudobě, se z ní chce vymanit.

OSN stanovuje jako mezinárodní měřítko extrémní chudoby hranici 2‚15 dolaru na den. Tato částka zohledňuje cenové rozdíly v různých zemích světa a odpovídá tomu, co byste si za 2‚15 dolaru koupili ve Spojených státech. Už z označení „extrémní chudoba“ je zřejmé, že tito lidé žijí ve zcela nuzných podmínkách. Po většinu dějin žili v nesmírné bídě téměř všichni. V roce 1820 to byly víc než tři čtvrtiny populace.16 Dnes jde o necelých 10 procent.6*

Slýchám tvrzení, že zatímco procentuální podíl klesá, celkový počet lidí žijících v extrémní chudobě naopak roste. To ale není pravda. V roce 1990 žily z méně než 2‚15 dolaru na den dvě miliardy lidí a v roce 2019 už to bylo „pouze“ 648 milionů. Abychom si ilustrovali, o jak obrovský posun se jedná, představme si, že si posledních 25 let každý den ráno otevřeme noviny a tam pokaždé stojí: „Za posledních 24 hodin se 128 tisíc lidí vymanilo z extrémní chudoby.“7*

Podíl světové populace žijící v chudobě

Data jsou upravena o vývoj cen v čase (inflaci) a rozdíly cen napříč zeměmi.

Naše aspirace by ale měly sahat mnohem výš než k hranici 2‚15 dolaru na den. Také tady mám dobré zprávy: práh chudoby překonává čím dál víc lidí, i když je hranice stanovena na 3‚65 dolaru, 6‚85 dolaru nebo 24 dolarů na den. V minulosti bývala chudoba standardem. Můžeme se ale dopracovat k budoucnosti, kde se stane výjimkou.

Posviťme si na druhou stranu rovnice

Prošli jsme si sedm oblastí, které zásadně proměnily životy miliard lidí. Pokrok lidstva si však vyžádal ohromnou enviromentální cenu: levá strana rovnice udržitelnosti doznala obrovského zlepšení, zatímco pravá bezesporu utrpěla. To nás přivádí k sedmi velkým environmentálním problémům, na které se v této knize zaměříme. Abychom totiž mohli vyvážit i druhou stranu rovnice, musíme vědět, jakých zlepšení už jsme dosáhli a jak se nám to podařilo. Jen tak zjistíme, co dělat, abychom mohli uskutečnit sen o udržitelném světě. A protože není na škodu vnímat při zkoumání jednotlivých problémů širší kontext, začneme jejich stručným shrnutím.

1 Znečištění ovzduší

Znečištěný vzduch je jedním z největších světových zabijáků. Vědci odhadují, že je příčinou až devíti milionů úmrtí ročně. To je 450krát víc obětí, než kolik si většinu let vyžádají přírodní katastrofy. Znečištění ovzduší ale není nic nového, provází lidstvo už od objevení ohně. Kdykoli něco spalujeme, ať už dřevo, uhlí, nebo ropné produkty, znečišťujeme vzduch. A přestože to bude náročné, tento problém vyřešit umíme: vzduch je dnes v mnoha bohatých zemích nejčistší za přinejmenším několik století. Když toho dosáhneme všude, zachráníme každý rok miliony životů.

2 Změna klimatu

Roste globální teplota, stoupá hladina oceánů, tají ledovce a některé živočišné druhy se změnám klimatu jen obtížně přizpůsobují. Na lidstvo se valí lavina problémů, jako jsou záplavy, sucho, lesní požáry či smrtící vlny veder. Zemědělci se obávají neúrody. Spoustě měst hrozí, že se ocitnou pod hladinou moře. A hlavní příčinou toho všeho jsou emise skleníkových plynů. Spalujeme fosilní paliva, kácíme lesy a chováme hospodářská zvířata — to vše za účelem získávání energie a výroby potravin, což je pro lidský pokrok nepochybně důležité. Teď však platíme cenu v podobě závažné změny klimatu. Při pohledu na graf vývoje emisí CO₂ v čase můžete nabýt dojmu, že jsme žádného zlepšení nedosáhli. V posledních několika letech ale pokrok probíhá, a to velmi rychle. Máme naději, že už brzy nebudeme muset dělat kompromis mezi dostatkem energie a nízkou uhlíkovou stopou: budeme moct žít plnohodnotně, aniž bychom měnili klima kolem nás.

3 Odlesňování

Za posledních deset tisíc let jsme vykáceli třetinu zalesněné plochy na Zemi (většinou kvůli pěstování plodin na čím dál větší ploše zemědělské půdy), z toho celou polovinu v minulém století. Když vykácíme les, uvolní se tím uhlík, který byl ve dřevě uložený stovky, a někdy dokonce tisíce let. Odlesňování nás ale netrápí jen v souvislosti se změnou klimatu. Lesy jsou domovem některých nejrozmanitějších ekosystémů planety: složité, navzájem propojené sítě živočichů, rostlin a bakterií, jež se vytvářely po tisíciletí. A kácením lesů tyto vzácné biotopy ničíme. Může se zdát, že odlesňování dnes probíhá extrémním tempem, ale naštěstí tomu tak není. V posledních dekádách jsme významně pokročili a máme reálnou šanci stát se generací, která se dočká jeho konce.

4 Potraviny

Odlesňování probíhá především kvůli zajištění dostatku jídla, což nás přivádí k dalšímu velkému problému. Dobrá zpráva je, že za posledních padesát let se výrazně snížil počet hladovějících lidí. Zároveň se ale nárůst produkce potravin promítá téměř do všech environmentálních problémů, kterým čelíme. Výroba potravin stojí za čtvrtinou celosvětových emisí skleníkových plynů, využívá polovinu obyvatelné plochy planety, připadá na ni 70 procent veškeré spotřeby sladké vody a je největším původcem ztráty biodiverzity. Není tedy problém vyprodukovat dostatek potravin, spíš jde o to, pěstovat a využívat potraviny účelněji. Dělejme lepší rozhodnutí, a dokážeme nasytit devět nebo deset miliard lidí, aniž bychom při tom usmažili planetu.

5 Ztráta biodiverzity

Starost by nám neměl dělat jen chov hospodářských zvířat. V zoufalých podmínkách žijí i zvířata ve volné přírodě. Ztráta biodiverzity je důsledkem řady problémů popsaných v této knize: na spoustu druhů dopadá klimatická změna, odlesňování, úbytek přirozených stanovišť způsobený expanzí zemědělství, lov, znečištění plasty a nadměrný rybolov. Náš konflikt s ostatními živočichy není ničím novým, probíhá už celá milénia. Během posledního století se ale tempo vymírání druhů zvýšilo, což vyvolává otázku, jestli se nenacházíme uprostřed takzvaného šestého hromadného vymírání. Po většinu našich dějin stáli člověk a divoká příroda proti sobě. Existuje však řešení, díky kterému mohou vzkvétat obě strany.

6 Znečištění oceánů plasty

Nejmladším ze všech problémů, kterým se v této knize budeme věnovat, jsou plasty. Plast je na jedné straně zázračný materiál a na straně druhé environmentální katastrofa. Vlastně se dá říct, že jeho dopady jsou tak devastující právě proto, že je tak výjimečný. Je levný, lehký, všestranný a přináší nám bezpočet výhod: od distribuce vakcín zachraňujících lidské životy až po prevenci plýtvání potravinami. Přesto řeky chrlí do oceánů milion tun plastů ročně, což zanechává environmentální stopu na desítky, ne-li stovky let dopředu. Mnozí lidé si myslí, že znečišťování plasty zastavíme jedině tak, když je úplně přestaneme používat. Jenže takové řešení je nepravděpodobné a vlastně i nežádoucí. Potřebné nástroje k nápravě naštěstí máme. A spousta zemí už je dokonce zavedla.

7 Nadměrný rybolov

Poslední problém se týká nadměrného rybolovu. Denní tisk i dokumentární filmy jsou plné děsivých zpráv o stavu oceánů. K těm nejrozšířenějším patří tvrzení, že do poloviny tohoto století se z nich vytratí veškerý život. Není to pravda, ale ani to neznamená, že nadměrný rybolov není problém: četné světové populace ryb trpí prudkým úbytkem. Populace velryb jsou už pouhým zlomkem toho, co byly dřív. Dochází k bělení korálů a některé z jejich nejrozmanitějších ekosystémů hynou. Ale i s těmito problémy se dokážeme poprat — vždyť u některých nejikoničtějších a nejohroženějších druhů ryb a velryb pozorujeme v posledních několika dekádách pozoruhodný obrat k lepšímu.

Dvě cesty, které naše problémy nevyřeší

Než se pustíme do bližšího zkoumání atmosféry, prvního z uvedených environmentálních problémů, je třeba uvést některá fakta týkající se všech sedmi témat. Kolektivní dopad lidstva na životní prostředí lze jednoduše spočítat tak, že vynásobíme dopad jednotlivce celkovým počtem obyvatel planety. Právě tato úvaha však svádí ke dvěma ambiciózním řešením toho všeho: prvním je snížení počtu lidí na planetě a druhým omezení dopadu jednotlivce záměrným utlumením ekonomiky.

Oba návrhy — jak snížení populace, tak ekonomický nerůst — mají v environmentálních debatách své velmi hlasité zastánce. Jenže ani jedna z těchto cest není funkční. Snížení populace ani zvolnění ekonomiky k udržitelnosti nepovede. Proč tomu tak je, si podrobněji vysvětlíme v následujících kapitolách. Prozatím si shrňme aspoň to nejpodstatnější.

1 Snížení populace

Spousta lidí se obává, že světová populace stále závratnou rychlostí roste, že je tento růst exponenciální a že se vymkl kontrole. To ale není pravda. Vrchol míry růstu světové populace (tedy nejvyšší hodnoty meziročního populačního nárůstu) už máme delší dobu za sebou. V 60. letech 20. století rostl meziročně počet obyvatel víc než dvouprocentním tempem.17 Od té doby klesl meziroční přírůstek na méně než polovinu — na 0‚8 procenta v roce 2022. V následujících dekádách bude nadále klesat. Aby byl populační nárůst „exponenciální“, musela by míra růstu zůstat na dvou procentech ročně.

Příčinou tohoto zpomalení je skutečnost, že ženy mají mnohem méně dětí než v minulosti. Po většinu dějin lidstva nebylo nijak výjimečné mít jich pět nebo i víc. To ale k výraznému populačnímu růstu nevedlo, protože hodně dětí v raném věku umíralo. V 50. a 60. letech 20. století se celosvětový průměr stále držel na čísle pět.18 Naštěstí už tehdy daleko víc dětí přežívalo, a tak začal počet obyvatel prudce růst. Od té doby se však globální míra plodnosti snížila na méně než polovinu a v současnosti je jen něco přes dvě děti na jednu ženu.

Dnes se proto nacházíme za bodem vrcholu dětské populace (tzv. „peak child“). Podle statistik OSN zažila světová dětská populace svůj vrchol v roce 20178* a od té doby klesá. Zamysleme nad tím, co to znamená: na světě už zřejmě nikdy nebude víc dětí, než bylo v roce 2017. Až se všechny tyto děti dožijí vysokého věku, dosáhne globální populace svého vrcholu. Podle odhadů OSN bude tento počet kulminovat v 80. letech 21. století na hodnotě 10 až 11 miliard19 a poté začne lidí na planetě ubývat.

Počet narozených dětí na jednu ženu po celém světě rapidně klesá

Míra plodnosti se měří jako průměrný počet dětí na jednu ženu za předpokladu, že se dožije konce svého reprodukčního věku.

Prudký nárůst populace už je tedy za námi a svět žádné nekontrolované „populační explozi“ nečelí. Některým se to ale zdá málo a ozývají se hlasy, že bychom měli počet obyvatel planety aktivně snižovat. Paul R. Ehrlich v knize The Population Bomb (Časovaná bomba) uvedl, že optimální globální populace je kolem jedné miliardy lidí, a na svém názoru trvá dodnes. Pokud bychom však měli byť jen na okamžik připustit, že je toto množství skutečně optimální (což si tedy nemyslím), není bohužel možné snížit populaci natolik rychle, aby nám to pomohlo s řešením environmentálních problémů. Ten, kdo tvrdí opak, nerozumí vývoji demografických ukazatelů.

2 Nerůst