Dušan Uhlíř

KRVAVÝ ÚTEREK

A jiné zapomenuté příběhy z českých dějin

Copyright © 2024 by Dušan Uhlíř. All rights reserved.

V edici H!story vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2024. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Vývojový redaktor a šéfredaktor Marek Vlha

Jazykový redaktor Aleš Antošík

Odborná spolupráce David Kalhous, Marian Hochel

Redakční spolupráce Vít Šebor

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Tomáš Cikán

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-krvavy-uterek, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2024

ISBN 978-80-7555-239-6

Několik slov úvodem

Čtyřicet příběhů shromážděných v této knize se odehrává v dlouhém rozmezí od raného středověku až do zániku habsburské monarchie a po vznik samostatného Československa. Jsou to historky ze zákoutí českých dějin, dnes už málo známé, většinou neveselé a často ústící v tragédii, ať už osobní, či společenskou.

Místem děje jsou sice Čechy, Morava i Slezsko, ale občas nás jejich peripetie zavedou i za hranice Českého království do vzdálenějších zemí. Jde o politické intriky, kriminální zápletky a těžké zločiny, o příběhy s otevřeným koncem či o závažné soudní spory a katastrofy. V některých se pokouším přijít na kloub tradovaným pověstem a legendám a nalézt pro ně racionální vysvětlení. Budeme sledovat osudy jednotlivců i společenských skupin, klást si otázky o jejich zodpovědnosti za spáchané činy, o právu a spravedlnosti, o vině a trestu, o chybách a omylech. Při psaní mě nevedla literární fantazie, nýbrž snaha o co nejpřesnější rekonstrukci faktů. Jednotlivé epizody se střádaly v mé paměti a dotvářely po řadu let. Vznikaly na okraji mé odborné badatelské práce historika ve studovnách archivů a knihoven, kde jsem při výzkumu jiných témat náhodně nacházel jejich střípky. Některé příběhy jsem už dříve zpracoval a publikoval v knize Moravský pitaval. Ty jsem nyní upravil a rozšířil o kapitoly, jež se vztahují k Čechám a Slezsku, takže většinu příběhů zde publikuji poprvé. Věřím, že přes hranice času spojují včerejšek s dneškem a že osloví i současného čtenáře.

Dušan Uhlíř

Brno, září 2024

Zderadův sloup

Podle pověsti se prý vypravil první český král Vratislav na Moravu, aby dobyl Brno, které se mu vzepřelo a odmítlo poslušnost. Vladařovo vojsko se zastavilo před ním a královi rádcové a velitelé se radili, jak při obléhání rozmístit své síly.

„Dovol, králi, abych ti poradil,“ řekl jeho věrný Zderad, „věděl bych o dobrém místě pro tvého syna Břetislava.“

Všichni přítomní bojovníci zpozorněli a tázavě pohlédli k rádci.

„Nejlepší by bylo, kdyby si tvůj syn postavil stany na samém břehu řeky Svitavy, aby se mohl denně koupat jako tenkrát v Sasku.“

Shromáždění rytíři propukli v smích a spolu s nimi i král Vratislav. Dobře věděli, na co Zderad naráží. Při nedávném tažení do Saska se Břetislav koupal v řece, kde ho překvapili nepřátelští bojovníci a padl do zajetí. Vratislav tenkrát zaplatil tučné výkupné. Břetislav byl válečné poradě rovněž přítomen a narážka starého rytíře ho zahanbila a pokořila. Zbledl, kousl se do rtu, aby potlačil hněv, a shromáždění rychle opustil. Ještě téhož večera vyzval Zderada na souboj.

Oba soupeři se sešli na osamělém místě poblíž řeky Svitavy, kde zkřížili zbraně. Čekal je úporný boj. Mladík měl nad starým bojovníkem převahu, a tak po krátkém zápase po zásahu Břetislavovým mečem Zderad padl. Teprve teď se Břetislav zhrozil nad tím, co provedl.

Král přispěchal na místo činu a nalezl jen Zderadovo mrtvé tělo. Rytíře pochovali na místě, kde zemřel, a nad hrobem mu postavili na věčnou paměť vysoký kamenný sloup.

Tak líčí událost, k níž mělo dojít před dávnými věky, stará brněnská pověst. Je to vlastně jen jedna z verzí této pověsti, jak ji zaznamenali v knize Brněnské kolo a drak Marta Šrámková a Oldřich Sirovátka.

~

Co paměť sahá, od brněnské Židovské brány na východ běžela ulice Křenová. Projel po ní každý, kdo cestoval do Olomouce či do Opavy, anebo přes Slavkov a Hradiště do Uher. Dnes tvoří Křenová jednu z nejrušnějších a nejhlučnějších tepen města. Auto za autem v obou směrech, mezi nimi tramvaje a trolejbusy. Není to ulice výstavná a oko se tu příliš nepotěší.

Křenová se uzavírá u mostu přes Svitavu. Nedaleko něj se nachází známá pivnice Masný růžek a zhruba sto metrů od ní směrem k řece stojí Zderadův sloup. Tyčí se do výšky dvanácti metrů v zahrádce velké jako dlaň, oddělené od chodníku železným plotem. Sloup v gotickém stylu vybíhá do věžičky zakončené křížkem. Pohled na štíhlou kamennou krásu probouzí myšlenky na minulost. Kde se vzal příběh o Zderadovi a jeho smutném konci? Má za základ skutečnou událost, nebo ho vykouzlila lidová fantazie?

Pověst o Zderadovi v ústech vypravěčů často měnila podobu, avšak základní linka zůstává stejná. Jednotlivé varianty příběhu se liší jen v detailech. Shodu nacházíme ve všech jednajících postavách i místě děje: na břehu Svitavy, kde se vypíná Zderadův sloup. Pověst je zasazena do dobové kulisy středověku.

Dejme se tedy zavést do časů, kdy se v bolestech rodil český stát a česká knížata z Přemyslova rodu si bezohledně porobila okolní kmenové vládce a ostatní obyvatelstvo země. Hrubou silou, a nikoli holubičí mírností vybudovala v české kotlině pevnou državu, schopnou později vzdorovat dokonce i vnějšímu nepříteli. Současně však mezi sebou Přemyslovci sváděli bratrovražedné boje o to, kdo se posadí na trůn. V oné chmurné a pohnuté době zápasů násilí střídalo násilí a bratr nebral ohled na bratra ani syn na otce. Latinsky psaná Kosmova kronika, hlavní a často jediný pramen k počátkům českého státu, o ní přináší bezpočet dokladů. A právě u Kosmy čteme příběh o Zderadovi, rádci Vratislava II., v původním znění. Brněnská lidová pověst pouze parafrázuje líčení dávného kronikáře.

Stalo se to v červenci, patrně roku 1091. „Král Vratislav přitáhl ke hradu Brno, kde pak stoje uprostřed svých velmožů, nařídil oblehnout ho dokola. Když stanovil místa, kde má který předák postavit stany, vladyka Zderad, člověk ošemetný, mrknuv po straně na krále, učinil na mladého kněžice Břetislava, stojícího se svými muži před otcem, hanlivou narážku: ‚Pane králi, poněvadž si tvůj syn v létě rád hraje a koupá se v řece, je-li tvé milosti libo, ať si postaví se svými lidmi stany podle řeky na této straně hradu.‘ To řekl proto, že před nějakým časem v končinách saských, když se řečený jinoch v poledne koupal v řece, přikvapili na něj nepřátelé a napadli jej…

To slovo velmi hluboko utkvělo v mysli toho jinocha a tolik ho bolelo, jako by mu byl jedem kalený šíp poranil srdce. Smuten odešel do tábora a nepožil jídla, dokud nevyšly hvězdy. Za tmavé noci pak svolal své druhy, otevřel jim rány svého srdce a ptal se o radu, kterak by se mohl pomstít nešlechetnému Zderadovi. A téže noci poslal též tajně k svému strýci Konrádovi, zpravil ho o své pohaně, i kdo se jí dopustil, a prosil o radu, co činiti…“

Tady musíme vysvětlit, že onen Konrád byl bratrem krále Vratislava, a právě tím, koho české vojsko na brněnském hradě obléhalo. Břetislav tedy jednal za otcovými zády s nepřítelem. A Konrád mu odpověděl:

„‚Znáš-li sebe, kdo jsi, neboj se uhasit oheň, který mne neméně pálí než tebe; nedbati té věci nebylo by chvalitebné.‘ Neboť nebylo tajno Konrádovi, že to všechno činil král k radě Zderadově. Když posel vyřídil Břetislavovi slova strýcova, všichni měli radost, souhlasili a chválili vesměs mínění knížete, jako by od Boha bylo jim dáno, poněvadž i oni sami dříve k témuž radili. Co více? Celou noc se konala rada o věci, jež se ráno dokonala.“

A tragédie spěje k vyvrcholení:

„Neboť na úsvitě vzkázal Břetislav Zderadu vladykovi, že by se s ním rád sešel k tajné poradě. On, nic zlého netuše, vzal s sebou předáka Držimíra a toliko sami dva vyšli. Jakmile je kněžic zdaleka spatřil, vyběhl jim naproti, jen co by kamenem dohodil. Dal totiž svým bojovníkům znamení, aby, jakmile mu vrhne svou rukavici na prsa, učinili, co slíbili učinit. Potom krátce vyčetl Zderadovi, čím ho častokrát urazil, a dodal: ‚Hle důvěru, kterou jsem ti slíbil, odvolávám‘ – a obrátiv koně, vhodil mu do tváře rukavici. Jako když rozzuřený lev zdvihne hřívu a spustě ocas uzlem na jeho konci šlehaje se do čela a ostnem, jejž má pod ocasem, bodaje se do zadku, žene se proti všemu, co mu stojí v cestě, právě tak ihned vyskočí ze zástupu jinoši ozbrojení a plní ohně. Nožislav a bratr jeho Držikraj, synové Lubomírovi, a třetí Borša, syn Olenův, i vyzdvihnou vysoko trojím kopím Zderada, který se marně pokoušel o útěk, udeří jím jako otepí o zemi, kopyty svých koní ho pošlapou, opět a opět do něho bijí a pak přibodnou jeho tělo kopími k zemi. A tak dne 11. července Zderad, přítel Štěstěny klamné, byl z vrcholu jejího kola stržen takovou smrtí.

Ale předák Držimír přiběhl zsinalý do tábora a oznámil králi, co se stalo. Král jediný Zderada želel a plakal, zato všichni ostatní mladého Břetislava chválili, ač si netroufali chválit ho veřejně…“

Potud Zderadův příběh v Kosmově podání.

~

Zderad tedy nepadl v souboji, ale stal se obětí úkladné vraždy. Kronikář o tom vydává jednoznačné svědectví. Vykreslil obraz doby plné dynastických svárů a krvavých zločinů, kdy křesťanství a rytířská kultura ještě nestačily zjemnit barbarské mravy. Koloběh vražd a násilností se podobá shakespearovské tragédii: Boleslav I. zavraždí Václava, Boleslav II., zvaný Pobožný, dá vyvraždit Slavníkovce, Boleslav III. dá vykastrovat svého bratra Jaromíra, kterého navíc další bratr Oldřich oslepí, Břetislav I. nechá oslepit a zmrzačit svého kastelána Prkoše, než ho kvůli zradě nechá utopit, před Spytihněvem musí jeho bratr Vratislav prchnout do Uher, aby si zachránil holý život, tentýž Vratislav dá nedůstojným úskokem vylákat a zabít bojovníka Benadu, Břetislav II. je proboden při návratu z lovu, Svatopluk vyvraždí Vršovce…

Ona krutá historie páchne krví. Do jejího rámce zapadá i příběh o Zderadovi, stejně jako okolnosti Vratislavova tažení na Moravu spojeného s obléháním Brna. Osudy českého státu tenkrát závisely na poměrech v rodině vládnoucích knížat z Přemyslova rodu.

Kníže Břetislav I., zvaný také „český Achilles“, měl se svou ženou Jitkou pět synů. Ještě za života se rozhodl podělit je spravedlivě o knížecí dědictví. Nejstarší Spytihněv se měl stát jeho nástupcem jako český kníže. Druhorozeného Vratislava ustanovil knížetem půlky Moravy a třetímu synu Konrádovi a čtvrtému Otovi pak zanechal její zbytek. Poslední z pětice, Jaromír, byl určen pro duchovní stav a jednou se měl stát pražským biskupem. Zdánlivě moudré opatření se obrátilo v pravý opak, jakmile Břetislav opustil tento svět. Jeho nejstarší syn Spytihněv se opravdu stal českým knížetem, ale ještě téhož roku, co dosedl na knížecí stolec, vypudil bratry z jejich moravských údělů a zmocnil se jich sám. Když po šesti letech zemřel, stal se knížetem druhorozený Vratislav, toho jména druhý. Snažil se napravit křivdu, kterou na něm a na dalších sourozencích spáchal zesnulý Spytihněv, a dvěma bratrům udělil dvě moravská knížectví. Konrádovi daroval Brněnsko a Znojemsko, Otovi Olomoucko. Když se o svůj díl hlásil také Jaromír, odmítl jej a násilím ho přinutil přijmout kněžské svěcení.

Poměry mezi ctižádostivými a svárlivými Přemyslovci se urovnaly jen na čas. Jaromír, který se stal posléze skutečně pražským biskupem, dával příliš jasně najevo, že biskupství nechápe jako církevní úřad, ale jako svůj rodový úděl, a napětí mezi biskupskou a knížecí mocí rostlo. U svých moravských bratrů přitom nacházel silnou oporu. Když roku 1087 zemřel olomoucký údělný kníže Ota, Vratislav, povýšený mezitím císařem na českého a polského krále, vypudil Otovu ženu a jeho dva syny z Olomoucka. Vedla ho k tomu neúprosná logika dynastické politiky: hodlal zabránit dalšímu tříštění olomouckého údělu, ale především potřeboval moravská knížectví pro vlastní dorůstající syny. Brněnský Konrád se však – zajisté z obavy, aby ho nestihl podobný osud – královu rozhodnutí rázně vzepřel a vystoupil na obranu práv Otovy vdovy a sirotků.

Ve sporech mezi Přemyslovci se svářely dva odlišné principy: nástupnictví na panovnický stolec pro nejstaršího člena rodu, takzvané stařešinství neboli seniorát, a nástupnictví pro panovníkova nejstaršího syna, tedy prvorozenství, latinsky primogenitura. Z hlediska seniorátu měl po Vratislavovi nastoupit právě jeho brněnský bratr Konrád, což se také stalo. Po Konrádově brzké smrti však nastoupil Břetislav II., nejstarší syn krále Vratislava, a v následujícím století se už prvorozenství v rodu českých knížat a králů měnilo v pravidlo.

Vraťme se však k domácí válce, za které Vratislav oblehl vzpurného Konráda v Brně, a k zabitému družiníkovi Zderadovi. Kosmovo vyprávění napovídá, že už tehdy panovaly názorové neshody mezi Vratislavem a jeho prvorozeným synem Břetislavem. Zderad se tak stal obětí počínajícího zápasu dvou klik na dvoře pražských Přemyslovců. Jak vidno, mocenské spory uvnitř dynastie probíhaly nejen mezi vládnoucím českým knížetem a moravskými knížaty, ale i v panovníkově užší rodině, kde měly charakter generačního konfliktu.

Na Vratislavově straně tak stojí starší velmoži, zavedená skupina držitelů zemských úřadů a patrně i určitých pozemků, opírající se o branný lid a posádky knížecích hradů. Společně tvořili knížecí družinu. Podporovala je i církev, která po smrti biskupa Jaromíra zachovávala loajalitu panovníkovi, neboť měla zájem na udržení klidu a míru. K čelným představitelům knížecí družiny a nejbližším Vratislavovým rádcům patřil starý Zderad.

Na druhé straně se šikují mladí družiníci králova prvorozeného syna, kněžice Břetislava, který netrpělivě čeká na převzetí vlády po otci. Neuspokojená mládež, věčně neklidná a bojechtivá, toužící po poctách a majetku, popouzí Břetislava k akci a připravuje ve skrytu vzpouru proti skupině starších. Nebude trvat dlouho a synové pozvednou zbraně proti otcům.

Před Brnem tato vzpoura započala. Ještě téhož roku, kdy zemřel Zderad, se nepřátelství mezi otcem a synem vyostřilo natolik, že byl málem – jak praví Kosmas – „spáchán nejhorší zločin od založení Prahy“. Vratislav se narychlo smířil s bratrem Konrádem Brněnským, aby mohl lépe čelit novému nebezpečí. Kosmas k tomu dodává: „Obával se totiž král velmi, aby se proti němu nespojili jeho bratr a syn.“

Nové bratrovražedné válce zabránila jen Vratislavova brzká smrt v lednu 1092. Na pražský stolec pak nastoupil nejstarší příslušník rodu, Brněnský Konrád. Zemřel však už po sedmi měsících a uvolnil tak ke knížecí hodnosti cestu netrpělivému Břetislavovi. Ambiciózní panovník si moci užíval osm let. Osud mu přichystal podobný konec, jaký sám připravil Zderadovi. Na den svatého Tomáše roku 1100 byl Břetislav II. nedaleko svého hrádku Zbečno zaskočen ze zálohy a probodnut loveckým tesákem.

~

Zde bychom mohli naše vyprávění o Zderadovi ukončit. Prameny k nejstarším českým dějinám jsou sporé a víc nám už neprozradí. Zbývá snad jen dodat, že Zderadova příběhu se v 16. století ujal známý kronikář Václav Hájek z Libočan, pramálo věrohodný letopisec, zato zdatný fabulátor. Ve své kronice Zderada patřičně přikrášlil a učinil z něj prapředka moravského rodu pánů ze Švabenic. Jako Zderad ze Švabenic se pak rádce také objevuje v některých variantách brněnské pověsti.

Nutno vzpomenout ještě na Zderadův sloup, trvalou upomínku dávné vraždy. Nabízí se otázka, jestli skutečně stojí v místech, kde byl zabit a posléze pochován vladyka Zderad. Odpovíme rovnou: nestojí a ani stát nemohl. Postavili ho mnohem později a za úplně jiných okolností, než tvrdí pověst.

Kde přesně rádce zahynul, netušíme. Jediným věrohodným svědectvím o celé tragédii je Kosmova kronika a ta místo Zderadova setkání s Břetislavem neuvádí. Z textu pouze vyplývá, že se nacházelo patrně nepříliš daleko od ležení obléhatelů hradu Brna. V celém Kosmově zápisu o dění před Brnem toho roku najdeme jen velmi málo místních údajů. Hned v úvodu se praví, že král Vratislav přitáhl k hradu Brnu a „nařídil ho oblehnout dokola“. Stojí za pozornost, že jde o vůbec nejstarší zmínku o budoucí moravské metropoli. Jméno hradu je zaznamenáno v latinizované podobě Brnen, v tehdejší slovanské podobě znělo brnije či brn, tedy blátivé místo.

V současnosti převládá mezi archeology a historiky názor, že původní přemyslovský hrad Brno stával u Svratky, druhé z brněnských řek, nedaleko brodu, jehož stopy byly objeveny před několika lety. Nebyl to ještě typický středověký hrad na skále, ale lužní pevnost staršího typu, jaké se stavěly už za časů Velké Moravy.

Tady však Zderadův sloup nestojí. Vztyčili ho na někdejším východním, tedy protilehlém okraji středověkého města, kudy vedla důležitá dopravní tepna. Mělkým brodem překračovala Svitavu a směřovala dál k Olomouci a ke Krakovu. Hned za řekou se od cesty oddělovala její uherská větev, mířící přes Hodonín do Uher. Sloup zde postavili někdy v 15. století, kdy už bylo město důležitým střediskem řemesel a obchodu. Řeka tenkrát protékala blíž k Brnu a sloup se nacházel na druhém břehu než dnes, dál od města. Na opačné straně Svitavy se ocitl v souvislosti se stavbou vodní strouhy pro odvrácení jarních záplav a regulací řeky v 19. a 20. století. Přesněji řečeno, památka zůstala na původním místě, zatímco koryto Svitavy se přesunulo.

O tom, za jakým účelem byl sloup zbudován, panují dohady. Dlouho se věřilo, že v něm byli za trest zazděni mnich s jeptiškou, které přistihli při společném hříchu. K podobným pověstem sváděla skutečnost, že nedaleko odtud stávala městská šibenice. Snad právě proto podle jiných sloup sloužil jako pranýř pro provinilce potrestané městským soudem. Novější historikové spojují jeho vznik s obchodními výsadami, jimiž Brno obdařili král Jan Lucemburský, císař Karel IV. a jeho bratr markrabě Jan Jindřich. Sloup měl zřejmě přijíždějícím kupeckým vozům ohlašovat městská obchodní privilegia a současně mohl označovat bezpečný brod přes Svitavu. Uspokojivější odpověď na otázku, proč byl postaven právě tam, už asi sotva najdeme.

Se Zderadovým jménem se památka spojuje až od 18. století. V roce 1730 totiž vyšla německy psaná brožurka s názvem Historický popis prastarého před městem Brnem se nacházejícího sloupu. Její autor, historik Dismas Josef Ignác rytíř von Hoffer se odvolával na vyprávění Václava Hájka z Libočan o tragické smrti Zderada ze Švabenic a dospěl k závěru, že k ní došlo na břehu Svitavy. Sloup tam prý byl postaven na paměť zavražděného. Zderad sám nebyl podle Hoffera na tomto místě pochován; přátelé se prý postarali, aby bylo jeho tělo dopraveno do Čech a předáno jeho vdově. Hofferovu verzi přejímali v následujících generacích i další autoři, a tak se legenda o Zderadově sloupu jen upevnila.

V polovině 19. století už byl sloup natolik poškozen, že se ustavil výbor na jeho obnovu. V roce 1863 památku zrenovovali. Jednotlivé kamenné části byly očíslovány, rozebrány a sneseny. Při té příležitosti se také kopalo v základech stavby. A tehdy došlo k překvapivému objevu, který pověsti a dohady kolem Zderadova sloupu jen znásobil. V základech našli dělníci lidskou lebku se zřetelnou stopou zhojené sečné rány a o kus hlouběji větší množství lidských kostí. Vědci se však už tenkrát shodli na tom, že nejde v žádném případě o tělesné pozůstatky vladyky Zderada, ale o takzvané „obětování zemi“, jakýsi pozůstatek pohanství, o pověru, podle které se stavby určené i budoucím generacím „zpevňovaly“ lidskými oběťmi. K tomu, aby sloup lépe vzdoroval zubu času, snad v tomto případě posloužilo tělo popraveného delikventa.

Při obnově gotické památky byly doplněny chybějící části, kvůli financím se však na ni nevrátily žádné sochy. Celá oprava si tenkrát vyžádala náklady ve výši 3 876 zlatých a 11 krejcarů. Dnes tu Zderadův sloup stojí sice opravený, ale vsazený do nevábného rámce okolních budov a rušné dopravy.

Krále Otakara štěstí a pád

Bude řeč o Přemyslu Otakarovi II., českém králi a největším z Přemyslovců. Byl synem méně slavného Václava I., který mu už jako šestnáctiletému svěřil roku 1247 spolu s titulem moravského markraběte správu celé Moravy. A nevedl si špatně ten mladík, který se teprve učil svému vladařskému řemeslu. Rozhodně mu nechyběly ambice. Už tehdy v něm doutnala touha po moci, když se pokusil postavit na stranu šlechtické rebelie proti vlastnímu otci, králi Václavu I. Vzpoura však skončila oboustranným usmířením.

Tenkrát Přemysl Otakar sídlil v Brně a bydlel v domě mincmistra Brunona, neboť starý přemyslovský hrad někde v prostoru dnešního Starého Brna buď zanikl, nebo byl už neobyvatelný. Až později, jakmile se roku 1253 ujal vlády, nechal na kopci nad městem budovat hrad Špilberk. Město se nacházelo v příhodné poloze mezi Prahou a rakouskými zeměmi, jež král výhodným sňatkem připojil ke svému panství. Vévodství rakouské a štýrské, dědictví rodu Babenberků, mu padlo do klína po sňatku s poslední Babenberkovnou Markétou. Morava od té doby představovala bezpečné politické zázemí při prosazování Přemyslových smělých plánů v zemích pod Alpami.

Moc českého krále sahala vskutku daleko. Jeho doména se zdvojnásobila a zemi vládl pevnou rukou. Plány Přemysla Otakara II. však sahaly mnohem dál. Na jejich počátku bylo rakouské vévodství, na jejich konci sen o císařské koruně. Ten se rozplynul tváří v tvář krušné skutečnosti. Ruka vztažená po koruně římských králů a pak snad i po císařském titulu byla sražena a pyšný Přemyslovec měl přijít i o nově nabyté alpské země. Mnohé z toho, co Přemysl Otakar II. učinil na cestě k moci, se obrátilo proti němu.

~

Se svou ženou Markétou Babenberskou – o celých třiadvacet roků starší než on – nemohl mít potomky. Bez rozpaků ji zapudil a začal se rozhlížet po nové nevěstě. Železný zákon dynastické politiky ho nutil uzavřít nový sňatek, protože přemyslovský trůn nesměl zůstat bez následníka. Markétu Babenberskou tedy po několika letech odstrčil, ale její rakouské věno si ponechal. Jak nemorální, řekněte si asi. Ale kdy chodila politika po cestách ctnosti?

Stárnoucí Markétu vystřídala mladá a půvabná Kunhuta. Když se brali, bylo jí sedmnáct a Přemyslu Otakarovi skoro třicet. Pocházela z Uher, kde vyrůstala na dvoře svého děda Bély IV., ale v žilách jí kolovala slovanská krev jejího otce Rostislava Michajloviče z rodu ruských Rurikovců. Tu ženu prý Přemysl upřímně miloval, třebaže její věno nebylo srovnatelné s rakouským vévodstvím, které mu přinesla Markéta. Kunhuta mu konečně dala i tak dlouho očekávaného dědice. A můžeme-li věřit některým kronikářům, byla to její pýcha a touha po moci, jež hnaly českého krále do nových výbojů i do nešťastné války proti Rudolfu Habsburskému.

Titulem římského krále se nakonec neověnčil Přemysl Otakar II. ze staroslavného Přemyslova rodu, nýbrž onen první významný Habsburk Rudolf III. Praotec pozdějších rakouských a rakousko-uherských císařů, tehdy ještě pouhý hrabě z Habsburgu, feudál z dnešního švýcarského kantonu Aargau. Rudolf byl zvolen ve Frankfurtu nad Mohanem většinou hlasů kurfiřtů, sedmi volitelů z řad německých knížat. Stalo se tak přes odpor českého krále, který byl v pořadí prvním mezi kurfiřty. Rudolf tak zničil Otakarův sen, že se stane nejvyšším vládcem křesťanstva a dědicem římských caesarů.

Ne dosti na tom, že Rudolf Přemysla pokořil a připravil o životní triumf. Sotva se usadil na vratkém trůnu, uprázdněném roku 1272 smrtí posledního římského krále Richarda Cornwalského, na stolci, který byl v těch dobách víc symbolem než prestolem skutečného vládce říše, už volal českého krále k poslušnosti a pořádku. Žádal zpět rakouská léna, která prohlásil za propadlá s průhledným úmyslem zmocnit se jich sám a učinit z nich do budoucna základnu vlastní moci. To se ovšem nemohlo obejít bez konfliktu. Byla z toho první válka mezi Přemyslem a Rudolfem. Vypukla roku 1276 a skončila téhož roku, aniž došlo k rozhodné srážce.

Český král nakonec ustoupil za okolností, které nejsou zcela vyjasněny. Odebral se do Rudolfova tábora a vzdal se formálně nároků na rakouské země. Schůzka s Rudolfem byla Přemyslovou kapitulací. Nezdá se však, že by mu to ubralo na autoritě a vážnosti. Stále zůstával velkým a mocným králem a mnozí čekali, že to bude on, kdo řekne v nastalém sporu poslední slovo.

~

Přemyslova politika dodnes udivuje velkolepostí, která daleko přerostla tehdejší české poměry. Král „železný a zlatý“ se stal jedním z pilířů české národní hrdosti. V tom skvělém epitetu je kus zaslouženého obdivu i národní sebelásky. Leč každý obdiv skrývá úskalí nekritičnosti a sebeláska je špatným rádcem při posuzování vlastních kvalit. Je od ní jen krůček k idealizaci.

V německém prostředí žije jiný obraz velkého Přemyslovce, velmi vzdálený českým představám. Odmyslíme-li několik děl starších německých a rakouských historiků prohabsburské orientace a jedno zapomenuté drama od Augusta von Kotzebue, je hlavním tvůrcem onoho odlišného obrazu rakouský romantik Franz Grillparzer (1791–1872). Jeho drama Krále Otakara štěstí a pád (König Ottokars Glück und Ende), které bylo uvedeno na scénu vídeňského Dvorního divadla 1. února 1825, zůstává dodnes součástí repertoáru německých divadel od Hamburku po Vídeň.

Jak jiný je zde Přemysl Otakar II., jak jiný pohled na České království. Nijak proto neudiví, že drama uznávaného klasika se téměř po dvě stě let neobjevilo na českých jevištích, ba že ani nebylo vydáno v českém překladu. Překvapivě se objevilo pod titulem Sláva a pád krále Otakara teprve roku 2019, a to v překladu Radka Malého na prknech pražského Divadla komedie. Doba se změnila, česko-německé hrany v politice i kultuře se obrousily a Grillparzerovo drama ztratilo na výbušnosti. Připomeňme si přesto vyhrocenou scénu, ve které krále vítá při jeho návratu do Prahy pražský purkmistr:

Přemysl Otakar: (…) Pro Němce, jež jsem poslal, pro Sasy, Bavory, jste už dolní předměstí vyklidili?

Purkmistr: Odpusť…

Přemysl Otakar: Stalo se?

Purkmistr: Výsosti…

Přemysl Otakar: Ano?

Purkmistr: Ještě ne…

Přemysl Otakar: Proč ne? Ať vás stihne boží hněv, proč ne?

Purkmistr: Chtěli jsme se ještě jednou s prosbou k Tvé Výsosti obrátit. Vyhnali jsme tolik dobrých Čechů…

Přemysl Otakar: Vyhnali! Cože, vyhnali! Chtěl jsem to snad? Měli jít do Chrudimi, tam bylo jim polí a lánů vykázáno trojnásob. A trojnásob všech nákladů na přesídlení. Však z předměstí musí pryč. Půjdou a musí jít, u sta hromů! Vím dobře, o co jde vám starým Čechům, dřepět v starém neřádu, kde slepými okny sotva trocha světla pronikne, trávit z toho, co včerejší dal den, a sklízet jen to, co příští zase stráví. O nedělích hodovat a posvícení nejapným tancem světit – k ostatnímu slepí a hluší jste. Tak vám by se zlíbilo, mně však ne! Jak tonoucího za pačesy chci i já vás chytit tam, kde nejvíc bolí. Němce nasadím vám do kožichu, vyštípá, vykouše a probudí vás z vaší tuposti, až vyrazíte jako hřebec s ostruhami ve slabinách. Vy pořád v hlavě máte ty časy, kdy vaše knížata se popelila u ohniště a hrnec nesla ve svém mrzkém štítu. Já nejsem z nich, ať mne třeba ztrestá Bůh!

Jak nepříjemně to zní českým uším! Ten Přemysl je chlapík jako břitva, až jednomu zatrne.

Ústředním motivem Grillparzerovy hry je konflikt mezi českým králem a Rudolfem Habsburským, nově zvoleným králem římským. Je zde podán v dramatické zkratce. Na jedné straně ušlechtilý, prozíravý a spravedlivý Rudolf, muž, který zkřížil Přemyslovy plány na dobytí císařské koruny. Na druhé straně drsný, barbarský a dravý Přemysl Otakar. Také u Grillparzera se oba panovníci sejdou roku 1276 v Rudolfově táboře na ostrově Kumbergu uprostřed Dunaje. Rudolf tu vystupuje jako ztělesnění zákona a řádu. Zastupuje vyšší zájmy říše a morálně převyšuje českého krále, který je zpodoben jako člověk plný pýchy a sobecké touhy po moci:

Rudolf: Já nestrpím zde žádný spor. Klid jen, pane! Zemi rakouskou, Štýrsko s Korutany, Kraňskem a vindickou markou, jež proti právu odňal jste říši, teď v moje ruce navrátíte zpět. Pero a papír, máte-li zde? Na místě chceme hned tu věc do pořádku dát.

Přemysl Otakar: Ha, všemocný Bože, a kdo jsem já? Což nestojí tu Otakar a není tu jeho meč, že tímto tónem se mnou mluvit troufáte si? Což, pane, překročím-li Dunaje široký proud a v čele svého vojska sám budu já otázky klást.

Tady náš básník trochu předběhl. Víme přece, že se tehdy Přemysl Otakar králi Rudolfovi podvolil, ale od počátku bylo jasné, že ne natrvalo. Jakmile se český král opět cítil silný v sedle, vystoupil proti Habsburkovi podruhé, aby rakouská léna dobyl zpět. Druhé a poslední kolo zápasu se odehrálo o dva roky později, v létě 1278.

Na začátku onoho roku se Přemysl Otakar II. nacházel v Olomouci a pak v Brně. V druhé polovině ledna svolal na hrad Špilberk zemský soud. Sjeli se na něj zástupci šlechty a duchovenstva z celé Moravy.

Už koncem jara a počátkem léta se začalo Přemyslovo vojsko sbírat okolo Brna. Začátkem června, o svatodušních svátcích, přerostlo napětí mezi Rudolfem a Přemyslem Otakarem v otevřenou válku. Projevilo se zatím šarvátkami na rakouském pomezí, zatímco obě strany shromažďovaly své zbrojné houfy. Rytíři z Porýní, Švábska a Rakous a také Uhři a kočovní Kumáni se shromažďovali v Rudolfově táboře u Vídně, zatímco do brněnského ležení měli se dostavit kromě Čechů a Moravanů také spojenci z Durynska, Míšně, Braniborska, Slezska a Polska. Od západu směřovali Přemyslovi na pomoc také Bavoři. Spojenci, a dokonce i leníci českého krále se však scházeli liknavě a v nedostatečném počtu. Ani vzpurné české panstvo v čele s mocným rodem Vítkovců do králova ležení nespěchalo. To byla daň za Přemyslovu příliš pevnou vládu, která jim nebyla pohodlná.

O přesném datu králova posledního odchodu z Prahy nejsou historikové zcela zajedno. Můžeme však předpokládat, že to bylo na samém konci června. Jeden z anonymních pokračovatelů kronikáře Kosmy, autor takzvaných Annales Ottocariani, udává, že „Léta Páně 1278 pátého dne před Kalendami červencovými (tj. 27. června) vyjel král Otakar na výpravu proti zvolenému králi Rudolfovi a zastavil se v Brně, čekaje na knížata polská a jejich vojsko, také na pány české a moravské, s jejichž pomocí doufal dosáhnout vítězství, a země, jež mu byly odňaty, opět podrobiti svému panství.“

Po čas své nepřítomnosti svěřil král správu země své mladé ženě, královně Kunhutě. Situace ho nutila k diplomatické aktivitě. Nevynechal jediný prostředek, aby své spojence povzbudil k většímu spěchu. Stále spoléhal na pomoc svého spojence Jindřicha Bavorského, který střežil na západě cesty kolem řek Dunaje a Innu, i na to, že se k Brnu dostaví všichni jeho němečtí spojenci i domácí vazalové. Ale papež Mikuláš III. se postavil na Rudolfovu stranu a uvalil na českého krále církevní klatbu. Kdo by spěchal do tábora takového muže?

Jak dny plynuly, Přemyslova naděje se rozplývala a král se musel smiřovat s tím, že jeho vojenská hotovost nedosáhne síly, jakou očekával. Nebylo proto náhodou, že se Přemyslovo vojsko hnulo od Brna k jihu až kolem 25. července, svátku svatého Jakuba. Od té chvíle se začal naplňovat jeho tragický osud. Z Brna na Moravské pole, kde mělo dojít k rozhodující bitvě, je to vzdušnou čarou necelých osmdesát kilometrů, po silnici okolo stovky. Přemyslova cesta však nebyla přímá. Směřovala zprvu k jihozápadu a teprve na rakouském území se zlomila k východu. Českého krále totiž čekalo další zklamání. Nejen že rakouská města nepřešla na jeho stranu, ale postavila se mu dokonce na odpor. Cestu k jihu si musel probojovat.

Po zprávě o českém postupu pojal římský král Rudolf smělý plán. Poručil vyklidit Vídeň a pochodovat co nejrychleji vstříc uherským spojencům na východě. Rakouské šlechtě přikázal dostavit se během sedmi dnů do Marcheggu na Moravském poli. V neděli 14. srpna se začal u Hainburgu přepravovat přes Dunaj a krátce nato se nikým nerušen spojil s vojskem uherského krále Ladislava IV. Český panovník musel rychle vyrazit k Moravskému poli.

Drama pak spěje k rychlému konci. V pátek 26. srpna, na den svatého Rufa, nastal králi Přemyslu Otakarovi poslední boj o korunu, čest a život. Dürnkrut (Suché Kruty) je jméno obce, kde došlo k poslednímu měření sil. Náhoda tomu chtěla, že poslední bitva českého krále byla vybojována jen několik kilometrů od míst, kde Přemysl Otakar svedl v roce 1260 velkou a vítěznou bitvu s Uhry. Teď tu proti sobě stojí údajně asi šestadvacet tisíc mužů českého vojska a přes třicet tisíc bojovníků Rudolfových – máme-li věřit notoricky nespolehlivým údajům starých letopisců a kronikářů.

„Chvějí se kopí a pole a lučiny mokvají krví, jedny tu vraždí a jiné zas chytají živé jako ptáky, většina po meči hyne. Jak zloději mnozí však z Čechů hledali záchranu v útěku a hanebně opustili krále uprostřed nepřátel s hrstkou svých bojujícího,“ napsal autor Zbraslavské kroniky. Lehká uherská jízda úspěšně narušila útoky Přemyslových železných rytířů. V rozhodující chvíli vpadla českým vojskům do boku jezdecká záloha vedená Ulrichem von Kapellen, skrytá až dosud ve vinicích západně od Dürnkrutu. „Ale protože odpor hrstky proti většině nemohl dlouho trvat,“ říká kronikář, „král v konci boje byl konečně zajat a proti důstojnosti říše po zajetí ihned usmrcen. Jeho smrti král Rudolf hořce želel…“

V Čechách se později zrodila legenda o zradě Miloty z Dědic, velitele prvního šiku českých rytířů, který prý zbaběle opustil svého krále a vydal ho tak porážce a smrti. Zdá se však, že zkušený bojovník Milota jako první odhadl nebezpečí hrozící českému vojsku od jezdců Ulricha von Kapellen a okamžitě se s částí svých rytířů obrátil tím směrem. Ostatní čeští válečníci však nepochopili smysl tohoto manévru a za křiku „Prchají, prchají“ se dali sami na útěk. Přesto v Čechách platí jméno Miloty z Dědic až do našich dnů za symbol nejčernější zrady.

Až do této bitvy byla taktika rytířů v boji velmi jednoduchá. Ozbrojené houfy na koních se většinou rozjely proti sobě a po hromadné srážce se bitva rozdrobila do bezpočtu soubojů jednotlivců. Nové taktické prvky, využívající zálohy a klamné manévry, přišly do střední Evropy z Itálie. Zatímco Rudolfovi rytíři byli už v tomto novém směru poučeni, Přemyslovo vojsko bylo útokem Ulricha von Kapellen zaskočeno. Proto ani výsledek bitvy nemohl být jiný.

~

Romantický dramatik Grillparzer viděl konec bitvy jinak. V pátém obrazu své hry dal vystoupit Milotu z Dědic spolu s rakouským rytířem Seyfriedem z Merenbergu ve střetu s českým králem, který Milotu v kritické fázi boje žádá o pomoc. Oba mají s raněným Přemyslem Otakarem, opírajícím se o kmen stromu, z minulosti nevyřízené rodinné účty.

Přemysl Otakar: Nuž, Miloto, pomoz svému králi!

Seyfried: Jsi přítel, či nepřítel?

Přemysl Otakar: Nejsem váš nepřítel, páni.

Milota: Vede tudy cesta na Moravu?

Přemysl Otakar: Miloto!

Milota: Můj bratr Beneš z Dědic vás zdraví. Zemřel zbaven rozumu a dcera Berta pláče nad jeho rakví. Uhněte z cesty, pánové. Přeji hodně štěstí a nebudu vás rušit.

(Zahalen do svého pláště odchází)

Přemysl Otakar: Ty mne opouštíš a nemohu tě za to plísnit? A přece, byl jsem tvůj pán, ty jsi proto padouch na věky!

Seyfried: Vzdej se!

Přemysl Otakar: Opovažuješ se Otakara jmout? Tedy v boj! (Opře se o svou zraněnou nohu). Oh, ty noho, drž se pevně! Teď není čas na bolesti. Udělejte mi místo k boji! Tady Otakar!

Sbíhají se další nepřátelští bojovníci a křičí: Jsi ztracen, tvoji lidé utíkají. (V pozadí prchající Čechové).

Seyfried: Tady Merenberg a s ním Bůh.

Vyčerpaný český král se střetne s mladým Seyfriedem z Merenbergu a zasažen jeho mečem klesne na zem mrtev. Seyfried tak dovrší pomstu za smrt svého otce, který zemřel v Přemyslově zajetí. Poruší tím však Rudolfův příkaz, že život českého krále nesmí být ohrožen. Na scénu vstoupí vítězný Habsburk s doprovodem.

Rudolf: Dost s tím zabíjením! Šetřte poražené! Co se tu děje? Proč jsi ztuhlý jako led? Hle, Otakar, na zemi a zbrocen krví leží, mrtev. Tys to spáchal! Prchni, ty jsi první vrah. Jdi mi navždy z očí!

Závěr dramatu je velkou apoteózou habsburského rodu a chválou šlechetnosti a velkorysosti Rudolfa, který nad mrtvým tělem českého krále pronáší svůj monolog.

Rudolf: Tak tu ležíš nahý a bez ozdob, velký králi, s hlavou v klíně svého sluhy. Z vší tvé nádhery a bohatství ti nezbyla ani přikrývka, co by jako rubáš pokryla tvé tělo. Císařský plášť, po kterém jsi tolik toužil, snímám a tím tě pokrývám, bys byl pohřben jako císař, když jako žebrák skončil jsi.

Sbor přeje Rudolfovi zdar a habsburskému Rakousku provolává slávu na věčné časy. Opona padá a tím se Grillparzerovo drama uzavírá.

Jak už mohl čtenář sám posoudit, nešlo v něm o líčení skutečné historie konce Přemysla Otakara, ale o romantický příběh oslavující v osobě Rudolfa Habsburského celou dynastii. Tak také byla hra, přes počáteční potíže s rakouskou úřední cenzurou, přijata vídeňským dvorem i domácím publikem. Pražské premiéry v německém divadle se Krále Otakara štěstí a pád dočkal až v roce 1871 a nebyl zde přijat příznivě. Že Grillparzerovo drama odsoudil a pak na dlouhá leta ignoroval českojazyčný kulturní svět, jsme se už zmínili.

Grillparzerova hra má k autentické historii daleko, několik postav včetně králova vraha Seyfrieda je zcela smyšlených. I charakteristika Přemysla Otakara je básníkovou konstrukcí. Jak sám naznačil, je obdobou francouzského císaře Napoleona, se kterým měla Grillparzerova generace své špatné zkušenosti.

O Grillparzerovu vztahu k Čechám a k tehdejší české společnosti leccos vypovídá nejen jeho drama, ale i to, že Čechy a Prahu navštívil poprvé roku 1826, tedy více než rok po premiéře hry Krále Otakara štěstí a pád. Ve svém Deníku z cest přiznává, že o Čechách neměl dobré mínění. Píše:

„Vyjel jsem z Vídně 21. srpna v půl desáté večer v ponuré náladě… Jakmile jsme překročili české hranice, jelo se hůř a pomaleji. Nastal úsvit. Namlouval jsem si to nebo to ve skutečnosti nebyla tak špatná krajina – jak bych to nazval? Vážnější, tvrdší, drsnější než Rakousko a Morava. Žebráci u silnice jsou častější a nestydatější. Konečně je vidět Prahu krásně položenou mezi okolními kopci. Přijel jsem sem s určitými předsudky vůči Praze. Skutečně malicherné neporozumění mému ‚Otakarovi‘, směšná zloba proti nevinně míněné hře, jež mne naladila nanejvýš nepříznivě vůči nacionálnímu smýšlení zdejšího obyvatelstva. Přesto jsem se nemohl ubránit velkolepému dojmu, který město muselo vyvolat u každého diváka.“

Grillparzer obdivuje krásu Prahy, navštěvuje její památná místa, až ho cesta přivede na Hradčany. A tady se ocitá ve svatovítském chrámu, před hrobkou krále Přemysla Otakara II.: „Otakarova hrobka. Postava zmrzačená, bez nosu, tvář sotva znatelná. Statné tělo, nepříliš velké. Poprosil jsem toho muže upřímně o odpuštění, jestli jsem se na něm někdy dopustil nespravedlnosti.“

Tady bychom mohli smutný příběh Přemysla Otakara a básníka Franze Grillparzera opustit. Zbývá však ještě zmínit, že Grillparzerova hra šla dál svou cestou přes hranice času a zanechala výraznou stopu i v rakouské a německé historické vědě. Postava českého krále se v německy psané historiografii dlouho vytvářela právě pod vlivem Grillparzerem vykresleného obrazu. A básníkův poměr k Čechům nemůže nic charakterizovat lépe než jeho vlastní slova, napsaná na českou adresu v časech revoluce 1848: „Tato národnost má tu chybu, že žádnou není, tak jako Češi nejsou národ, nýbrž jen národní kmen, a jejich jazyk není nic víc ani nic méně než dialekt.“

Krysař z Hameln

Necelých třicet kilometrů na severovýchod od Brna leží obce Podomí a Ruprechtov. Obě patří do vyškovského okresu, ale leží u samých hranic sousedního okresu blanenského. Tady už se zvedá Drahanská vrchovina. Kolem se pnou vzrostlé lesy a nedaleko odtud protéká říčka Malá Haná. V lesích mezi katastry Podomí a Ruprechtova je místo zvané Psí žleb. Teče tudy potok, který se po chvíli vlévá do Malé Hané. V šedesátých letech 20. století našel archeolog a historik MUDr. Ervín Černý v zalesněném svahu po levé straně potoka stopy po základech šesti domů. Aniž to tušil, nalezl místo, kde se i s průvodem 130 dětí vynořil krysař z Hameln.

Pověst o krysaři z Hameln zná snad každý: vyprávění o záhadném cizinci, který osvobodil město od krysí pohromy a krutě pak potrestal věrolomnost a lakotu. Kolovala v mnoha podobách po Německu i za jeho hranicemi, až ji začátkem 19. století zachytili ve své sbírce německých pohádek a pověstí bratři Jacob a Wilhelm Grimmové. V jejich podání, založeném na různých pramenech, se pověst nakonec dostala do povědomí snad všech národů.

V roce 1284 se v severoněmeckém Hameln údajně objevil podivný muž. Měl na sobě kabát z pestrého sukna a vydával se za krysaře. Tvrdil, že za peníze zbaví město všech myší a krys, které je už dlouho trápily. Měšťané se s ním dohodli a přislíbili mu žádanou mzdu. Krysař pak vytáhl z kapsáře dlouhou píšťalu a začal na ni pískat táhlou melodii. Tu vylezly krysy v ohromném množství ze všech domů a sběhly se kolem tajemného muže. Když viděl, že jich nebude víc, vyšel krysař pomalým krokem z města a celý ten houf havěti ho následoval. Tak došel až k řece Vezeře před městem, podkasal si kabát a vstoupil do vody. Všechna krysí havěť se vrhla za ním a utopila se.

Když byli měšťané takto osvobozeni od krysího trápení, začali litovat, že cizinci slíbili vysokou mzdu. Jali se vykrucovat a k placení se neměli. Marně se krysař zlobil a dohadoval, nakonec musel město opustit s prázdnou. Avšak 26. června, na den sv. Jana a Pavla, v sedm hodin zjitra – podle jiných to bylo v poledne – se ve městě objevil znovu, tentokrát oblečen jako myslivec s červeným kloboukem a rozezlenou tváří. Jeho píšťala se v ulicích Hameln opět rozezvučela a brzy ze všech domů začaly vybíhat už ne krysy a myši, ale děti, chlapci a děvčata. Šli za ním všichni starší čtyř let, mezi nimi také purkmistrova dcera. Bylo jich celkem 130. Následovali ho ve velkém zástupu a on je přivedl k jedné hoře za městem (podle jedné verze šlo o kopec Koppenberg, podle další to bylo místo zvané Kalvárie), kde s nimi navěky zmizel.

Tak Hamelnští přišli o své děti. Ve městě se na to ještě dlouho vzpomínalo. Ulice, kudy z města odešly, se od těch dob jmenovala Bungelose, což lze přeložit jako Tichá, Nehlučná, protože se tudy z piety dlouho chodilo po špičkách a nikdo tu nesměl zpívat ani hrát.

~

Možná se ptáte, je-li na tom vůbec něco pravdy. Krysař, který odvedl děti a nikdo už je nikdy neviděl? Vskutku podivná historie.

Podivné a nezvyklé je už to, že pověst nezačíná obvyklým „stalo se kdysi“ nebo „byl jednou jeden“, ale že uvádí přesné datum a místo. Pracuje s konkrétními údaji: stalo se to 26. června 1284 ve městě Hameln. Už tento fakt přilákal několik generací badatelů, aby se zabývali otázkou původu a vzniku pověsti o krysaři. Našly se i dokumenty svědčící o tom, že v Hameln toho dne došlo k záhadnému odchodu dětí. Odvedl je prý nápadně oblečený muž a ve městě už je nikdo nespatřil. Doklady jsou to sporé, ale přesvědčivé. Vydat se za nimi musíme až do severního Německa.

Hameln leží v Dolním Sasku, asi čtyřicet kilometrů na jihozápad od Hannoveru. Je to malé město, půvabně rozložené na pravém břehu řeky Vezery. Malebné měšťanské domy z časů gotiky a renesance napovídají mnohé o jeho někdejším bohatství. Toto město však v Německu a daleko za jeho hranicemi neproslavili ani jeho řemeslníci, ani podnikaví kupci, ale jen a jedině krysař.

Do Hameln se dnes jezdí právě za ním. Z pietní vzpomínky se během let stala celoměstská slavnost. Dodnes Hamelnští ukazují krysařův dům a události ze staré pověsti si připomínají o letních nedělích průvodem ve středověkých kostýmech v čele s krysařem. Prodávají tu trička s krysařem, pochoutky a suvenýry spojené s jeho jménem, a dokonce destilát označený jako Rattenschnaps, krysí likér. To všechno pro potěšení turistů, kteří se sem sjíždějí zdaleka i zblízka. Město dnes žije z fantazie a obchodu.

Nad vznikem pověsti si už víc než dvě století lámou hlavu historici i etnografové. Na téma „krysař“ se dokonce konalo v Hameln roku 1984 – tedy přesně 700 let po popsané události – vědecké sympozium s mezinárodní účastí. Podívejme se však, o jaké dobové doklady se celá ta tradice opírá. Jak jsme už naznačili, není jich mnoho.

V roce 1719 studoval historik Daniel Eberhard Baring na radnici v Lüneburgu starý rukopis teologické a přírodněfilozofické encyklopedie Catena aurea entium dominikána Heinricha z Herfordu, kterou po autorově smrti dokončil roku 1374 Heinrich Herchof. Na poslední straně kodexu objevil Baring latinský záznam, vzniklý zřejmě dodatečně, jenž pojednával o záhadné události v Hameln. Tento objev pak nadlouho upadl v zapomnění a teprve roku 1936 zápis znovu našli dva badatelé v rukopise Lüneburg, Ratsbücherei, Ms. Theol. 2° 25. Podle písma lze tento kronikářský záznam datovat přibližně do let 1430–1450. Zde je jeho český překlad:

„Slyšte o zázraku velmi vzácném, který se přihodil v městečku Hameln v diecézi mindenské. L. P. 1284, přesně v den Jana a Pavla. Spanilý, dobře oblečený muž ve věku třiceti let, jehož postavu i oděv obdivovali všichni, kdo ho viděli, vstoupil do města přes most a Vezerskou branou. Měl u sebe stříbrnou píšťalu a začal na ni přes celé město hrát. Všechny děti, počtem 130, uslyšely tu píšťalu a následovaly ho z města východní branou až k místu zvanému Kalvárie neboli k místu popravnímu a zmizely tam, takže nikdo nemohl zjistit, kde by jediné z nich zůstalo. Matky těch dětí běhaly pak od města k městu, nemohly však ničeho nalézti. Jak stojí psáno v Písmu: ‚Hlas v Ráma slyšán jest (Matouš 2:18) a každá matka oplakávala svého syna.‘ A tak jako my počítáme roky od narození Páně nebo jako se počítá první, druhý a třetí rok od nějakého výročí, tak počítali Hamelnští první, druhý a třetí rok po odchodu a zmizení dětí. Toto jsem nalezl v jedné staré knize. A matka pana děkana Jana von Lüden viděla, když ty děti odcházely.“

To je zatím nejstarší dochovaný zápis o podivném odchodu dětí z města Hameln. Je pravda, že vznikl nejméně 150 let po samotné události, což jeho věrohodnost snižuje. Všimněme si však, že autor záznamu se odvolává na starší text, ze kterého čerpá („Toto jsem nalezl v jedné staré knize“). Tento starší, neznámý a bohužel nedochovaný text se dovolává svědectví matky jistého děkana jména Jan z Lüdenu. A existence děkana téhož jména je v Hameln skutečně doložena. Jméno rodiny von Lüden se v městských listinách z 13. až 15. století často zmiňuje a jeden z jejích příslušníků zemřel v Hameln jako děkan u sv. Bonifáce ve věku okolo osmdesáti let. Datum jeho úmrtí je 12. března 1378. Je tedy docela dobře možné, že jeho matka mohla být očitým svědkem události, k níž ve městě došlo roku 1284.

Porovnáme-li záznam v Lüneburském kodexu s textem pověsti, najdeme zde mnoho shodného: datum a místo, postavu záhadného muže s píšťalou, odchod dětí z města i jejich počet. Dozvídáme se, že odešli východní branou. Nic však o myších a krysách, nic o krysařově pomstě. Také lokalita, kde všichni zmizeli, není hora, ale popravní místo za městem zvané Kalvárie.

Hledejme však dál. Kronikářský zápis z první poloviny 15. století není jediný dokument, který nám poodhaluje závoj, za nímž se příběh o krysaři skrývá. Od konce 15. do začátku 17. století se do našich dob zachovaly různé veršované zprávy, vlastně stručná sdělení, která rovněž popisují odchod dětí z Hameln. Jde o případ mnemotechnických veršů či říkadel, jež se ve středověku běžně tradovala z generace na generaci. Mnemotechnický verš neboli versus memoriales sloužil k uchování zpráv a informací pro příští pokolení v situaci, kdy jen málokdo ovládal umění písma.

Texty bývaly rýmované, pro snadnější zapamatování většinou rytmizované a především krátké a hutné. V německém prostředí bývaly dosti časté a vztahovaly se k nejrůznějším událostem: k úmrtí některé slavné osobnosti, k přírodním katastrofám nebo válkám. Byla to nejčastěji neumělá čtyřverší až šestiverší, někdy latinská, jindy německá. Tyto útvary lidové slovesnosti se šířily v první řadě ústně a teprve později byly některé z nich zachyceny písemně. Nezřídka se nám dochovaly jako nápisy na fasádách budov nebo v interiérech. V případě krysařova příběhu se nám zachovalo pět těchto mnemotechnických říkadel. Tři v němčině a dvě latinská.

V městské knize z konce 15. století a na dvou domech v městě Hameln můžeme číst kostrbaté šestiverší:

Léta 1284 v den Jana a Pavla,

toť června měsíce 26.

skrze pištce pestře oblečeného

je sto a třicet dětí svedeno,

jež byly v Hameln narozeny

a u Kalvárie při Köppenu ztraceny.

Jiné říkadlo zapsal začátkem 17. století historik Heinrich Meibom starší:

V roce 1284 po Kristově narození

bylo z Hameln odvedeno

jedním pištcem sto a třicet dětí

a pod Köppenem se ztratily.

Tolik pokus o český překlad dvou zmíněných veršovánek. Zbývající tři jsou stejně stručné a věcně nepřinášejí nic nového.

Rozboru mnemotechnických veršů z Hameln se věnovalo několik vědců a všichni dospěli k závěru, že jejich věcný základ můžeme skutečně hledat až na přelomu 13. a 14. století. Říkadla jsou tedy ohlasem na faktickou událost z té doby. Dnešní badatelé považují za jisté, že mají co do činění nikoli s nepodloženou pověstí, ale s historickými fakty, byť jen zlomkovitě zachycenými v dobových pramenech.

Nás bude zajímat, co říkadla přinášejí nového ve srovnání s textem Lüneburského rukopisu. Nové je tu upřesnění data odchodu dětí – mělo se tak stát 26. června (na den Jana a Pavla) 1284. Jde o stejné datum, které uvádí i pověst o krysaři bratří Grimmů. Dále se znovu potvrzuje, že město opustilo celkem 130 dětí. Nové je i určení místa, kde se děti ztratily. Setkáváme se tu poprvé s Köppen, a také se dozvídáme, že se nacházelo blízko Kalvárie. Pro vysvětlení si musíme zajít zase do Hameln.

Kus cesty za městem směrem na východ stávalo ve středověku popravčí místo zvané Kalvárie. Leželo v lehce zvlněném terénu na hranicích městského území při cestě, která odtud vedla do Hildesheimu a Magdeburku. Tady někde v sousedství měla ležet niva, jíž se ve středověku říkalo Köppen nebo Koppen. Po nějaké hoře tu není ani stopy, maximálně narazíte na několik nízkých kopečků. Teprve lidová vyprávění tato místa proměnila v horu (Köppenberg, Kalvarienberg), v níž děti i s krysařem zmizely.

A odkud se vzal sám krysař? Zatím hovořily všechny prameny jenom o cizinci s píšťalou. Kde se objevily krysy a myši, když o nich žádný dobový doklad vůbec nehovoří? I na to mají badatelé jednoznačnou odpověď: dostaly se do vyprávění spolu s krysařem mnohem později. Na začátku sice stála skutečná událost spojená se záhadným pištcem, ale jak se vyprávěním proměňovala v pověst, přibývalo i nadpřirozených prvků. Krysař patrně nikdy neexistoval a patří do světa pověstí a legend. Zbývající část příběhu pojednávající o myší pohromě a krysařově pomstě Hamelnským je tedy čistá fikce. Lidová fantazie prostě zapracovala a ze známých faktů začala vyvozovat falešné závěry. Tady už jde – jako tolikrát v historii – o dodatečné rozšíření příběhu o osoby a události, které s těmi původními neměly nic společného.

Patrně někdy v 16. století překročila historka o odchodu dětí z Hameln hranice svého regionu a v jižních oblastech Německa splynula s legendami a historkami o svatém Magnovi, světci uctívaném zvláště v prostoru mezi Augsburgem a Basilejí. Svatý Magnus (též Magnoald nebo St. Mang), benediktinský mnich, žil v první půli 8. století. Po vydrancování kláštera Franky odešel do dnešního Bavorska, kde na řece Lech založil poustevnickou osadu. Ta se stala základem pozdějšího opatství a města Füssen. Ve Švábsku a Allgavsku je svatý Magnus dodnes uctíván jako patron. Podle církevní tradice se vyznačoval schopností zažehnávat a ničit hady, ještěrky, myši, krysy a další havěť. Vztažením své zázračné hole prý dokázal usmrtit nebezpečného draka. Věřící se k němu modlili o pomoc proti myším, krysám a obtížnému hmyzu a jeho zázračná hůl, dnes uložená ve füssenském chrámu, se stala symbolem boje proti hlodavcům, kteří sužovali středověká města a vesnice. Hůl nosili v procesích po polích, aby je před touto havětí uchránila. Možná stála u přeměny záhadného cizince s píšťalou v krysaře určitá podobnost mezi světcovou holí a krysařovou píšťalou.

Ať už na dotvoření pověsti působily legendy o sv. Magnovi či o jiných světcích (sv. Jiřím či sv. Ulrichovi), je zřejmé, že se zde proplétá skutečnost s fantazií. Přitom se v pověsti vyprávění o krysách a jejich záhubě časově řadí před odchod dětí z Hameln. Odchod dětí je tedy chápán jako trest, důsledek spáchané křivdy. Mohli bychom říci, že pověst je výrazem lidové touhy po spravedlnosti.

Až do 19. století se pověst po Německu vyprávěla v různých podobách. Teprve bratři Grimmové se opřeli o původní hamelnské tradice a vytvořili text, v němž jsou historické i bájné prvky ve vzácné rovnováze. V jejich podání se pověst o krysaři stala klasikou.

Z toho, co jsme dosud konstatovali, vyplývá, že kronikářský zápis a mnemotechnická říkadla se staly pouhými polotovary, ze kterých se zrodila známá pověst, vydaná roku 1816 ve sbírce bratří Grimmů. Co se však v Hameln roku 1284 stalo, co předcházelo přeměně skutečné události v pověst a pohádku, se nejspíš nikdy přesně nedozvíme. Přesto se řada badatelů vydala na nejistou cestu a pokusila se otázku, jak to vlastně bylo, zodpovědět. Kolem problému „krysař“ dnes existuje bohatá literatura a několik teorií.

Zájem se pochopitelně soustřeďuje na okolnosti odchodu dětí z města. Historici a jazykovědci došli mezitím k poznatku, že obsah středohornoněmeckého pojmu „kint“ ze starých textů se zcela nekryje s moderním německým „Kind“, tedy dítě, ale ve své době znamenal také mladého člověka, mladíka nebo dívku. Tím dostal výklad pověsti o dětech z Hameln nový rozměr. Nápadně oděný pištec tedy mohl z města odvést na východ nikoli děti, ale mladé lidi.

Několik autorů spojuje exodus dětí s epidemií, jiní se zemětřesením, jemuž padly za oběť. Nevysvětlují však přítomnost záhadného svůdce. Jedna teorie považuje tuto událost za reminiscenci na dětskou křížovou výpravu, ke které došlo v západní Evropě roku 1212. Prameny však mluví jasně o roku 1284, dokonce uvádějí přesné datum. Podle jiné teorie šlo o odchod mladých mužů do války a pestře oděný cizinec nebyl nikdo jiný než jejich hejtman. Kolem roku 1284 však není v té části Německa zaznamenán žádný větší konflikt, a navíc chybí vysvětlení, proč by odešly i dívky. Ani domněnka, že by šlo o jakousi davovou posedlost tancem, neobstojí. Neobjasňuje totiž, proč by se žádné z dětí nikdy nevrátilo domů.

Přesto existuje přijatelné vysvětlení, logické i průkazné. Přišli s ním už někteří badatelé v minulém století, ale hlavní zásluhu o jeho rozpracování mají historici Wolfgang Wann a Heinrich Spanuth. Oba zasvětili celý svůj život pátrání po kořenech legendy o krysaři z Hameln. Pro nás jsou nejzajímavější výzkumy Wolfganga Wanna, kdysi archiváře v Opavě, později ve Würzburgu. Teprve posmrtně, roku 1984, vyšla v Mnichově útlá knížka s názvem Der Rattenfänger von Hameln (Krysař z Hameln), která přináší všechny jeho závěry, výsledek padesátiletého studia. Jsou to závěry pozoruhodné a věrohodné. Přenášejí nás z Dolního Saska na Moravu, z Hameln na Brněnsko.

~

Konec 13. století, tedy doba, do které je zasazen příběh o krysaři, to je období velkého pohybu obyvatelstva ze západu Evropy na východ, označovaného jako kolonizace. Z relativně přelidněných území Německa, z Flander, ale také ze severní Francie lidé houfně odcházeli na východ, aby v neosídlených oblastech střední a východní Evropy zakládali nové vesnice a města. K nám kolonizace za posledních Přemyslovců přinesla hospodářský rozkvět: vznikala města, rozvíjela se řemesla, zemědělství i obchod. Wolfgang Wann rozvíjí teorii, podle které je pověst o dětech z Hameln odrazem právě tohoto období, kdy mladí lidé opouštěli přelidněné oblasti dnešního Dolního Saska a odcházeli na východ, aby tam hledali obživu a započali nový život.

V souvislosti s kolonizací se nám pestře oděný cizinec s píšťalou představuje jako lokátor, tedy člověk, který měl za úkol přivést nové osadníky a jejich jménem uzavíral smlouvu s feudálním držitelem osídlovaných území. Patrně šlo o osobu šlechtického původu, což vysvětluje i jeho pestrý či obdivovaný oděv (vzpomeňme: „Spanilý, dobře oblečený mladý muž ve věku třiceti let, jehož postavu i oděv obdivovali všichni, kdo ho viděli…“).

Lokátor mohl kolonisty odvést do kterékoli z východních zemí, protože kolonizace probíhala nejen v zemích Koruny české, na území Polska, v Uhrách a v Pobaltí, ale také v samotném Německu. Vždyť jedna z verzí pověsti o krysaři (u nás mistrovsky zpracovaná Viktorem Dykem a E. F. Burianem) hovoří o tom, že krysař odvedl děti z Hameln do Sedmihradska. Wolfgang Wann to však na základě pilného a bedlivého studia našich i německých pramenných materiálů, jak se zdá, vyvrátil a přinesl množství dokladů o tom, že děti z Hameln došly na Moravu.

Klíčovou postavou kolonizace na Moravě byl olomoucký biskup Bruno ze Schaumburgu, pravá ruka krále Přemysla Otakara II. v otázkách vnitřní i zahraniční politiky. Biskupem olomouckým byl jmenován v roce 1245 a o dva roky později byl uveden do diecéze. Od té doby systematicky usiloval o hospodářské oživení a dosídlení Moravy, která se jen těžce vzpamatovávala z nedávného mongolského vpádu. Biskup Bruno byl cizinec, ale brzy se vžil do místních poměrů a srostl s moravským prostředím. Pocházel z Dolního Saska, z vlivné rodiny hrabat Schaumburg-Holstein. Narodil se na rodovém hradu Schaumburgu na řece Vezeře, vzdáleném pouhých dvacet kilometrů od města Hameln. Nepřekvapí proto, že se jako biskup olomoucký snažil na Moravu přilákat především své krajany.

Hrabata z Schaumburgu-Holsteinu se v první polovině 13. století zasloužila o dosídlení území při řece Vezeře. Mýcením a žďářením lesů obohatili tento kraj o novou zemědělskou půdu. V duchu rodové tradice rozvíjel biskup Bruno hospodářskou činnost i na Moravě. Zreorganizoval svou diecézi a posílil biskupskou moc zřízením velkého množství manských statků, podřízených přímo olomouckému biskupovi. Všude na biskupském území zakládal nová města a vesnice a podnítil k tomu také další moravské feudály. Jestliže na začátku Schaumburgova působení v polovině 13. století čítalo biskupství okolo 200 obcí, na konci století jich mělo přes 400. V tom čase přišlo na Moravu přibližně 25 tisíc kolonistů, z toho počtu asi 15 tisíc jen na biskupské zboží.

O dolnosaském původu velké části kolonistů svědčí názvy nově zakládaných měst a osad i jména osídlenců, která se nám dochovala v archivech. Některé místní názvy přímo prozrazují, že jejich zakladatelem byl biskup Bruno: Brušperk nebo Brunzejf (nyní Rýžoviště). Typické je také to, že se nové osady řídily magdeburským právem, jež platilo i v Dolním Sasku. Rovněž není náhoda, že se v té době na Moravě ujal kult dolnosaského patrona svatého Mořice.

Biskup Bruno sice roku 1281 ve věku nedožitých osmdesáti let zemřel, ale jeho smrtí kolonizační úsilí na Moravě nekončí. Po několikaleté přestávce, vyvolané katastrofální porážkou krále Přemysla Otakara II. na Moravském poli a biskupovým úmrtím, pokračoval po roce 1282 příliv kolonistů také za nového olomouckého biskupa Dětřicha z Hradce. Ten vedl osídlovací politiku v linii svého učitele a předchůdce.

Vraťme se však k výzkumům Wolfganga Wanna. Z obsáhlého listinného materiálu k moravským dějinám 13. století vyhledal všechna dostupná jména a utřídil je. Totéž udělal se starými písemnostmi z Dolního Saska. Byla to mravenčí práce, která se však vyplatila. Zjistil, že v letech 1250–1300 bylo ve službách olomouckého biskupa a jeho leníků na 300 lokátorů. Vedle jmen slovanských a těch, ze kterých nebylo možné jazykovou příslušnost soudit, zjistil asi 150 německých. Byla to jména lidí z biskupovy družiny, leníků, lokátorů, spolupracovníků na kolonizaci Moravy. Mezi dlouhou řadou jmen byla i taková, pro která našel protějšek v Dolním Sasku, a dokonce přímo ve městě Hameln a jeho nejbližším okolí: Fülme – Füllstein, Stango alias Stange, Wertinghausen, Vrolenvezen vulgo Frolebsen, Stoskvisch, Ohsen, Bode alias Boda, Turri, Rottorpe, Loo… Hledat typická dolnosaská jména mezi prostými kolonisty bylo mnohem obtížnější, neboť většina jmen – jak bylo ostatně ve středověku obvyklé – byla křestní. Přesto se Wannovi i tady podařilo sestavit poměrně dlouhý seznam. Překvapením byla některá jména, která přímo napovídala původ z města Hameln. Na Moravě se objevují v průběhu kolonizace například Hamel, Hamal, Hamelius či Haemler.

Lokátory a biskupovy leníky z Hameln a okolního kraje najdeme i na Brněnsku. Na členy hamelnské rodiny Stoskvisch narazíme v Modřicích u Brna. Roku 1274 bratři Franěk a Albert řečení Stoskvisch dostali v Modřicích čtyři lány, čtyři podsedky a jeden mlýn ve vsi jako dědičné léno dle magdeburského práva a byli povinni bydlet na tamějším biskupském hradě a střežit ho. Rodina Stango a rodina Frolebsen (Vrolenvezen), která držela rytířský dvůr v sousedství Hameln, byly sešvagřeny. V letech 1277–1288 se objevují na osmi různých místech Moravy jako biskupští leníci. Se jménem biskupova maršálka a seniora rodu Dětřicha Stango jsou spojovány tři vsi na Blanensku; připomíná je také hrad Stangov, který stával poblíž Dědic u Vyškova. Herman von Wertinghausen, rovněž příslušník rodu zaznamenaného v Hameln, se podílel na osídlování Moravy a v roce 1273 se stal dědičným fojtem v Mohelnici. Jméno jiného z lokátorů, Boda či Bode, se přímo odráží v názvu vesnice Boda, což je nejstarší označení Podomí, vesnice na rozhraní dnešních okresů Vyškov a Blansko.

K tomuto kraji na Drahanské vrchovině se pojí i nejzávažnější objev doktora Wanna. V sousedství Podomí totiž ve středověku bývala jiná vesnice, označovaná v nejstarších pramenech jako Hemlynkow. Tato osada o třiceti lánech v sousedství německých vesnic, vzniklých za kolonizace, se nacházela na panství Holštejn, někdejším manství olomouckých biskupů. Takto je poprvé zmiňována v olomouckých zemských deskách k roku 1351, kdy „Vok z Holštejna dává Onšovi z Chrvat polovinu vsi Hemlynkova za 1/6 vsi Ruda a za 1/12 v Lúčce a Janovi z Lúčky druhou polovinu Hemlíkova rovněž za 1/6 vsi Ruda a za tři lány v Lúčce“.

V tomto místním názvu „Hemlynkov“, „Hemlíkov“, jindy „villa dicta Hamlynkow“, nachází Wolfgang Wann počeštěnou podobu původního německého „Hamlingen“ či „Hämlingen“, což znamená „Hamelnští“, tedy obyvatelé Hameln. Také čeští filologové a historici vyvozují název obce z neznámého německého základu. Wann je však přesvědčený, že našel konečné vysvětlení otázky, kam došly „děti z Hameln“. Své tvrzení navíc opírá o zjištění, že nikde jinde ve východní Evropě, kde probíhala kolonizace, se obec podobného jména nevyskytovala. Nikde, kromě jediného případu na Brněnsku.

Zní to vcelku věrohodně, i když přímé doklady chybějí. První zmínka o Hamlínkovu je až z doby vzdálené téměř sedmdesát let od exodu hamelnských dětí. Vesnice však nepochybně existovala už před rokem 1351 a všechno nasvědčuje tomu, že vznikla za kolonizace vymýcením okolního lesa. Potvrzovat to může i další záznam v zemských deskách z té doby, který v blízkém okolí zmiňuje několik vesnic s německými názvy, později patrně zaniklých: Zybothslog, Peterslog, Mehlingslag, Ulraichlog, Hertwigslog. Jejich koncovky prozrazují, že vesnice vznikly na vykácených plochách.

~

Kruh se pomalu uzavírá. Krysař-lokátor a děti z Hameln, jejich odchod z města na východ. Vzdalují se, až se hamelnským občanům ztratí z očí u místa zvaného Kalvárie. Přicházejí na Moravu a zakládají obec Hamlínkov na Brněnsku.

Wolfgang Wann věnuje ještě několik dalších úvah své knihy vlastní příčině odchodu kolonistů z rodného města do neznámých krajin. Vysvětluje ho moderně sociálními nepokoji v Hameln. Podle něj šlo o únik před neúnosnými feudálními břemeny. K odchodu se podle jeho názoru odhodlala celá skupina takzvaných „Kämerlingů“, městských obyvatel, u kterých z dřívějška přetrvávala feudální závislost na hamelnském klášteře sv. Bonifáce. Zůstali poddanými kláštera se všemi povinnostmi, třebaže žili ve městě mezi svobodnými měšťany. Vedle dávek a povinností odváděných klášteru museli plnit i své závazky vůči městu. Když se vzepřeli, měla je postihnout exkomunikace a klatba. Přirozeným východiskem jejich situace byl odchod z města, když předtím lokátor vyjednal s převorem kláštera podmínky jejich propuštění. Exodus byl ve městě pociťován jako tragédie i jako choulostivá záležitost. Vzbudil ohlas nejen zde, ale také v širším okolí, protože odešlo nezvyklé množství lidí. Nebyla to jako obvykle malá skupina kolonistů, ale skoro jedna celá vrstva městských obyvatel, s jejíž ztrátou se město těžko srovnávalo. Událost zůstala obestřena nimbem tajemnosti a mlčením, protože o ní nebylo radno hovořit. Kämmerlingové opouštěli město jako hříšníci, kteří se provinili proti bohem ustanovenému řádu.

Nehodláme sledovat všechny vývody autora této teorie ani souhlasit se všemi jeho závěry. Těžko můžeme například beze zbytku přijmout jeho soudy o německém původu některých moravských jmen. Musíme mu však při řešení problému přiznat originalitu. Vysvětlení, které nabídl, už žádný badatel nemůže přejít pouhým mávnutím ruky. Stopu krysaře z Hameln přivedl až na Moravu.

A co Hamlínkov? Ležel na rozhraní dnešních katastrů obcí Podomí a Ruprechtova, poblíž místa, kterému se říká Psí žleb. Jeho jméno se během dob měnilo, psávali je také jako Hamlíkov, někdy dokonce Hamakov. Později ves zanikla, a to dokonce nadvakrát. Poprvé patrně v důsledku válek mezi Jiřím z Poděbrad a uherským králem Matyášem Korvínem. K roku 1511 je totiž označena v pramenech jako ves pustá. Později byla obnovena a nakonec patřila vladykovi Vilému Jedovnickému ze Želetavy. Známe i jména některých obyvatel obce z té doby. Jsou už ryze česká: Matěj řečený Macek, Jan Šťavíček, Marek Prokop… Brzy nato však Hamlínkov zanikl definitivně. Záznam v brněnských zemských deskách k roku 1596 uvádí vesnici opět jako pustou. Dnes tam stojí pouze les.

Braniboři v Čechách

Začátkem roku 1866 měla v pražském Prozatímním divadle premiéru opera Braniboři v Čechách, napsaná na libreto Karla Sabiny. Její tóny zazněly v ovzduší blížící se války, v níž měla habsburská říše neúspěšně zkřížit zbraně se svým prusko-braniborským soupeřem. Není proto divu, že příběh o řádění braniborského vojska v Českém království na sklonku 13. století, navíc podmalovaný působivou hudbou Bedřicha Smetany, našel mezi diváky živou odezvu. Ke všemu se na základě tohoto uměleckého díla umocnila v národním povědomí jednostranná představa o jednom smutném období českých dějin.

„Nelze déle tu trpěti cizácké sbory. Už potřebí se chopit zbraně a vyhnat z vlasti Branibory, již hubí zem, náš jazyk tupí, pod jejichž mečem národ úpí! (…) půjde-li tak ještě dál, po české zemi bude veta.“ Takový obraz předkládá v Sabinově národnostně vypjatém libretu postava smyšleného rytíře Ondřeje Rokycanského. Kde se však tehdy v Čechách válečníci ze severoněmeckého Braniborska vzali? A skutečně znamenali takovou pohromu?

~

Bitva na Moravském poli svedená 26. srpna 1278 skončila porážkou a smrtí Přemysla Otakara II. Po ní nastalo v českých zemích několikaleté období bezvládí a úpadku. Ve všeobecném zmatku se kradlo, loupilo a drancovalo – a to za vydatného přispění předních českých rodů. Domácí šlechta využila anarchie v zemi, aby si přivlastnila majetky a výsady, o nichž za Přemyslovy silné vlády mohla jen snít. Ještě nedávno kvetoucí města upadala a s nimi řemesla, obchod a prosperita země.

~

~