Monika J. Čapková

NEKLIDNÁ RŮŽE

© Monika J. Čapková, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část táto publikace nesmí být rozšiřována bez písemnáho souhlasu nakladatele.

Cover ilustration © Miloš J. Kohout, 2024

ISBN 978-80-11-05070-2 (tisk)
ISBN 978-80-11-05071-9 (PDF)
ISBN 978-80-11-05072-6 (EPUB)
ISBN 978-80-11-05073-3 (MOBI)

Poděkování

Nikdy nezapomenu na den, kdy mě ve vší skromnosti oslovil renesanční umělec Miloš J. Kohout a vyslovil své neskromné přání, stát u zrodu mé první knihy. Věřil mi a pokorně snášel mou tvrdohlavost, za což ho skutečně obdivuji.

Byl to dar, poznat člověka, který je nejen umělcem hodným velkého obdivu a uznání, ale také mužem, který je po lidské a emoční stránce absolutně nedostižitelný. Obohatil můj život a chvíle s ním strávené mi už nikdo nemůže vzít. Zůstanou totiž hluboce v mém srdci…

*

Ivuš, i tobě patří velké poděkování za básně, které jsi napsala zcela spontánně po přečtení mého rukopisu. Obdivuji tvůj barvitý jazyk společně s talentem, který rozhodně máš, a bylo mi opravdu velkou ctí publikovat je v mé knize.

**

Petře, když vznikla má první povídka Setkání se starcem, netušila jsem, že pro mou knihu napíšeš epilog s názvem Pohled do údolí. Děkuji ti za možnost uveřejnit ho v mé knize. Je totiž dokonalý!

***

Velké poděkování patří i mé milované Elišce, která trpělivě snášela mé bezesné noci u počítače a věřila mi.

V mém srdci navždy zůstanou tvá slova po dopsání mého prvního rukopisu, která zněla: „Mami, jsem na tebe hrdá.“

Eli, i já na tebe!

Vítej v jejím světě!

V jejím živoucím světě,

Ve smyslné větě,

Která chvíli je klidná řeka,

Pak po splavu dychtivě stéká,

Stéká, jak bouře se valí,

V závoj mlhy se úzkostně halí,

Aby zas jako hrom mohla znít,

Záhy zas naivně o lásce snít.

Mistrně hravým perem vládne,

Co v srdci však nikdo neuhádne,

V očích má něhu, v dlani má bič,

V klíně vlhký, nezkrotný chtíč,

Jak by se anděl s ďáblem objímali,

Jak při snění by žalmy pěli,

Kam patří nymfa, stále neví,

Bičem práskne, něžně srdci velí.

Srdce zjizvené potichu volá,

Rytíři, kde jsi, zachraň mě znova,

Zjizvené srdce než kámen těžší,

Miluje, nesnáší, umírá, hřeší,

Perem si namaluje svoje sny,

Maluje život sladký a úžasný,

Chtivá lasička, žena wamp, naivní blázen,

Taková buď, hlavně se nevracej na zem.

I. K.

Prolog

Setkání se starcem

Život je zvláštní, pochmurný jako dnešní ráno, záhadný jako včerejší noc. Smála jsem se, poslouchala desítky vět, stovky slov, tisíce písmen a vzpomínala na den, kdy vyslovil:

„Chci být tvůj přítel.“

„Proč?“

Já a muži.

Bývala jsem naivní blázen. Princezna tančící na obláčku snů, brodící se močály, milující smích, všední radosti a kouzla okamžiků, které přišly nečekaně a braly mi dech. Zvláštní, ten naivní pocit se mi právě na malou chvíli vrátil. Při pohledu na majestátní lípu vyčnívající z těch, které lemují zámeckou cestu, po které zamyšleně kráčím a přemítám o svém dosavadním životě po rozvodu. O mužích, které jsem potkávala, a o své touze být milována.

Na ten strom se dívám už dlouho. Na jeho výduť v kmeni skrývající samotného ďábla a skřítky. Vábí mě k sobě a já do něj vstupuji s lehkou obavou, že pohltí mou duši a uvidí vše, co tak pečlivě skrývám před okolním světem. Ten strom je zázračným přírodním úkazem, stejně jako všichni mí muži, se stejným jménem Martin.

Stojím v kmeni staletého stromu. Zavírám oči a jsem nahá. Nic neočekávám, pouze vnímám tlukot svého srdce a jemný vánek opírající se o mou rozpálenou kůži. Vyprávím svůj příběh našeptávačům zla, kteří očarovali mou duši a svedli na scestí. Zakalili můj zrak naivním obrázkem dokonalého muže a radili mi, abych mu věřila a tancovala s ním na obláčku iluzí.

Martínek byl o tři roky mladší. Čerstvý čtyřicátník s uhrančivým pohledem. Lákal mě svými svody a já se nedokázala bránit. Byla jsem jeho loutkou. Dokonale ovládal její provázky, jednotlivé části těla, každou její rozkládající se buňku pod dotykem svých rukou.

Ničil mou mysl spalující vášní, pochybnostmi i vrtkavou nejistotou. Dával mi štěstí a stejnou měrou působil i bolest. Smích střídal pláč, naplnění prázdnotu. Nevnímala jsem to, byla jsem jím posedlá.

„Jsi mi vším.“

Hrál si se slovy a tahle hra mu šla dokonale. Měla jsem všechno a přitom nic. Byl mým vysněným princem. Láskou, na kterou jsem čekala polovinu svého života. To on měl být mým chrabrým zachráncem a vysvobodit mě z moci kletby sudiček, které stály nad mou kolébkou. Probudit mě ze špatného snu a s plnou náručí mi vynahrazovat vše, co jsem ve svém život nestihla. Učinit mě šťastnou. Bláhově jsem tomu věřila do chvíle, než vyslovil ta slova:

„Proklínám tě!“

Život se mi ztratil někde v černé díře, zeměkoule se přestala točit a měla jsem pocit, že na Zemi rázem ubylo kyslíku. Racionální myšlení zaslepovala tíživá prázdnota na mé hrudi. Toužila jsem mu odepsat, vyřvat do širého okolí, že ho miluji, ale nakonec zvítězil rozum. Ten, který i přesto, že byl ohlodán zaslepenou touhou, mi každý den připomínal, abych se už konečně začala mít ráda.

Čas bolestivě běžel a já snila dál o princi cválajícím na bílém koni.

Stojím v kmeni staletého stromu. Mlčím a jsem nahá. Ďábel se skřítky hrají mariáš a s pekelným úsměvem pozorují mou tvář. V rukách ďábla eso doprovází srdcová desítka a jeho úsměv se mění v jízlivý škleb. Dívá se mi do očí a vzpomíná na svůj plán, který kdysi pohltil mou mysl a učinil tak ze mě loutkovou figurku. Hrál se mnou prapodivnou hru, nalhával mi překrásný svět v naivitě a psal její další scénář.

„Z dálky ti to moc sluší.“ Mé oči se ho pokoušely spálit na uhel.

„A zblízka jsi ještě krásnější. Jsem Marťas.“

Tak přece jenom přicválal, ačkoliv jsem po jeho prvních slovech zažila tu úchvatnou kolísavost emoční lability. Z hlavy jsem vypudila poslední vzpomínky na mladé tělo první lásky, vyměnila ho za postarší model padesátníka a intenzivně přemýšlela nad tím, proč mi život přivedl do cesty dalšího muže s tímto jménem. Měla jsem rázem vše, o čem jsem do té doby snila, a začala jsem skutečně žít. Hýčkal mou zlomenou duši. Byla jsem v jeho očích odrazem dokonalé bytosti. Princeznou, které se klaní svět. Cítila jsem se být konečně ženou, co seskočila z obláčku na zem a pevným krokem si to vykračovala vstříc lepší budoucnosti. „Jsi zvířátko, víš to?“

Byla jsem šelma, co ulovila svou kořist. Drápkem zaseklá v mužské ješitnosti a beroucí si vše. Stejně jako v den, kdy mě se svým kočárem vyvezl na zámek a předstíral, že je princ Bajaja.

Ladným krokem jsem procházela místností v krajkových kalhotkách a byla oblečená jen v jeho černém tričku. S nezájmem jsem sledovala jeho napětí a probouzející se chtíč. Mohutné ruce, přitahující mé tělo se zoufalým výrazem toužícího muže. Milovala jsem jeho pohled. Ten pohled, který nepoddajnou tvrdost skály proměnil v tající ženskost. Proklouzávala jsem v jeho prstech a s každým dotykem rozkvétala jako májová růže. Její okvětní lístky se rosily potem, padaly k zemi, zakořenily u našich nohou a pomalu z nich rašily nové výhonky, které se jako had omotávaly kolem našich těl.

„Sprcha a jdeme na večeři…“

Vyšel z koupelny zahalený v bílém hotelovém županu a v pravé ruce držel ručník, se kterým si projížděl temeno hlavy. Nasazovala jsem si náušnici a sledovala jeho zkoprnělý výraz. Použila jsem největší zbraň žen a s úsměvem jsem rozzářila svůdné jiskry ve svých očích. Díval se na mé šaty končící v půli stehen, vysoké kozačky i krajku silonek, která rošťácky vykukovala při každém mém kroku směrem k němu. Neřekl jediné slovo a já se cítila jako bohyně. Jeho prošedivělé vlasy s vousy dokonale umocňovaly jeho zralé mužství. Přitáhl si mě k sobě a do mého klína se zabodl kyj, tvrdý jako skála. Šílela jsem z jeho výrazu. Z jeho ruky opětovně se brodící k mému pahorku a nespouštěla z něj oči.

„Ty nemáš kalhotky?“

Jediná věta, kterou v tu chvíli vyslovil. Šelmu zkrotil lovec. Nekompromisně a tvrdě na starožitné komodě v zámeckém pokoji.

Jeho prsty se mi zarývaly do kůže. Hladové něžné rty se v tenzi přisály na můj krk a pokojem se rozléhalo slastné sténání vrzajících nožiček o dřevěné parkety. Chtěla jsem mu věřit, ale mé srdce podvedl nesčetněkrát. Zabodl do něj svůj sobecký chtíč a dlouhé měsíce ho drásal, než puklo vejpůl.

Stojím v kmeni staletého stromu. Zvedám hlavu k jeho mohutné koruně bohatě poseté barvami podzimu a rozepínám si sponu ve vlasech, které mi dopadají na odhalená ramena. Má mysl neustále vypráví můj příběh dutině stromu a ďáblu opírajícímu se o mou hlavu. Skřítci mě netrpělivě pošťuchují do ramen a chtějí slyšet z mých úst konec tohoto smutného příběhu.

Uběhl rok a s kamarádkou jsem se zdárně opíjela spokojeností a dopomáhala nám k tomu lahvinka lahodného moku z toskánských vinic.

„Co Marťas?“

Mlčela jsem. Její tázavý pohled mě vybízel k odpovědi a až její zvednuté obočí mě donutilo zhluboka se nadechnout.

„Marťas? Představ si ho jako nejžádanější položku na skladě. Jdeš tam, podepíšeš se na skladovou kartu, půjčíš si ho a po třech dnech ho zase vrátíš. Musíš. Je o něj totiž vážně velký zájem.“

Smála se a já s ní. Nepotřebuji muže. Jen občas. K bohoslužbě a k následnému pokání za smilstvo s ním zhřešené.

Chci zapomenout, někam s ní jet, kamkoliv.

„Nepotřebujeme si koupit nějaký ten hadřík?“

V očích mám prosebný výraz. Vím, že mi rozumí. Tak jako mnohokrát předtím a určitě ještě párkrát poté. Udělala jsem ohromný krok ke svému uzdravení, ale ještě mi zbývá pár krůčků ke štěstí.

„Že mě to nenapadlo hned. Nejlepší lék na uzdravení duše! Sbal si kufr, ty nejlepší pořídíme v Itálii…“

„Mám tě moc ráda!“

„Já tebe.“

Její objetí je hřejivé a upřímné. Nejupřímnější po tak dlouhé době strávené ve lži s jedním mužem.

„No jo, ale nejdřív musíme vystřízlivět…“

Stojím v kmeni staletého stromu. Má nahá hruď se vzdouvá pod tíhou svobody a očekávání. Ďábel začíná tušit předzvěst svého blížícího se konce intrik a skřítci mu naposledy tleskají. Usmívám se na něj a dívám se, jak se jeho tělo pomalu mění v tlející kus dřeva. Do mého srdce se vlévá naděje.

„Už mě neobehraješ!“

Opodál stojí muž. Ve své ruce svírá skicák a pozoruje mě.

„Bylo by nádherné namalovat tě a zachytit tvou krásu na plátně.“

Jeho tvář skýtá bezpočet vrásek. Bílé neposedné vlasy lemují jeho obličej a v očích se mu zračí důvěra, která mě spolu s jeho hlasem hladí po duši. Ten pohled… mám pocit, jako bych ho znala.

„Jsi tu dlouho?“

V očích má chlapecký výraz s hravými plamínky a jeho masité rty se šibalsky usmívají. Znám jeho úsměv, který mi je natolik blízký, až se mi z toho rozbušilo srdce. Bere mou ruku a něžně ji políbí:

„Martin, jméno mé.“

Můj smích se rozléhá do širokého okolí. Konečky prstů si otírám stékající slzy po své tváři a nedokážu se přestat smát.

„Tvůj smích je nádherný a nakažlivý. Tedy když pominu, že tě rozesmálo mé jméno.“

Říká se, že život je jeden velký paradox a že si s námi rád hraje. Já si nyní říkám: Je to má další zkouška? Pokud ano, a stanu se díky ní ještě lepším člověkem, beru ji. Chci se mít ráda, být šťastná…

„Říkal jsi, že mě chceš namalovat? Můžeš. Tvému jménu dám ještě jednu šanci, ale poslední, ty blázínku.“

Náš dialog nebere konce. Sedíme v trávě a naše tváře nastavujeme slunci, jehož barva se pomalu mění v rudou zář.

„Kolik ti je vlastně let?“

„Šedesát.“

„Skutečně?“ Snažím se před ním skrýt cukající koutek. Ty Martinové mi pokaždé o dekádu zestárnou…

„Potkala jsi mě v mém nejstarším mládí a v nejmladším stáří.“

Poslouchám jeho slova se širokým úsměvem. Sleduji jeho sebejisté chování, přirozenost a snahu zaujmout mě. Mohl by být mým otcem, ale jeho nadhled a hravost ho rázem omlazují o několik let. Vypráví mi poutavé historky ze svého života, rozesmívá mou duši a má mysl se vidí v barvách na jeho plátně. Občas se v jeho příbězích vidím, i v jeho názorech, a chce se mi snít. Snívala jsem moc ráda.

Přivírám oči a nechávám plynout myšlenky tak jako dřív. Proč nebýt zase tou hravou holkou, co chtěla spasit svět, vzít si prince a jít s ním proti davu šílenců?

Už nestojím v kmeni staletého stromu. Ležím na rozkvetlé louce mezi stébly trávy a jsem nahá. Racionální chování střídají hříšné myšlenky.Představuji si jeho ruce kopírující mé křivky a jak se jeho bílé vlnité vlasy vyjímají na mém opáleném těle. Každý jeho dotek, který bude promyšlený stejně jako jeho tahy štětcem. Ďábel v mém těle rozehrává smyslnou hru a po hrbolcích husí kůže poskakují skřítci. Chtěla bych cítit jeho polibky. Stáří musí jazykem kreslit stejné kontury jako mládí a mému zvrácenému pohledu na svět se začíná zrychlovat tep.

„Chci vykřičet do všech světových stran, zajímáš mě!“

Naprosto s ním souzním, ale současně prožívám zvláštní pocit. Mám o sebe strach. Strach, který mi brání sdílet jeho spontánní chování. Zmítám se v emocích a fascinovaně na něm pozoruji svůj vnitřní odraz. To, kým jsem vždy chtěla být. To nepopsatelné „TO“, kým skutečně jsem. Lidskou bytostí s duší překypující láskou, kterou jsem neměla komu dát. Porozuměním, které se snoubí s myšlenkami a pučí s každým dalším nevysloveným slovem. Vědomím, že tam někde v hloubi jeho duše jsou a já jim rozumím. Telepatií odrážející se v lesku jeho očí a smíchem, kterým zlehčuje mé obavy a nutí mě ho chtít znát. Nahlédnout do jeho srdce a učinit z něj můj přístav. Přístav, do kterého mě naviguje barva jeho vlídného hlasu. Hlasu, který chci poslouchat po zbytek svého života.

Otevírám oči a na stránce skicáku vidím svou tvář.

„Chci být tvůj přítel.“

„Proč?“

„Jsi usměvavé krásné slunce. Chtěl bych tě poznat blíž.“

Představuji si sebe jako slunce s mocí uhranout každou bytost, která se mi zlíbí. Dívám se mu do očí, ale uhranout ho nechci. Musí mi vysvětlit mnoho věcí a já se ráda chytím jeho ruky, která mě možná dovede za hranici mých obav a nedůvěry. Ráda poslouchám svůj vnitřní hlas, který mi našeptává, že bych ho poznat měla.

„Proč ne?“

Procitnutí

Borůvkový svařák

Na hodinách kostelní věže odbíjí celá a vánoční strom rozzářil sváteční atmosféru náměstí všemi možnými barvami. Rozeznívají se první tóny vánoční písně linoucí se z jeho útrob a já se na tu krásu dívám v jeho těsné blízkosti. Náš stůl se zaplňuje prázdnými kelímky od borůvkového svařáku a odstín rtů holek se pomalu mění v avatarskou modř.

Od stánku nás už delší dobu pozoruje muž. Opírá se předloktím o desku pultu, předstírá, že vede plynulý rozhovor s prodejcem jmelí, a přitom usilovně vybírá tu nejlepší zlatavou větvičku. Každou chvíli svůj pohled otáčí směrem k nám. Zřejmě si z té plejády nádherných žen nemůže vybrat tu pravou, kterou by pod ní chtěl políbit. Nedivím se mu. Je nás pět žen, a každá jsme unikát, s povrchním třpytivým pozlátkem dnešní doby i bez. Snadnou kořistí i nedobytnou pevností.

„Ty jsi byla jeho třetí žena, viď?“

Není lepší otázky než na bývalého manžela při popíjení svařáku na vánočních trzích v kruhu blízkých kamarádek.

„Byla, no, dvacet let. A teď jsem třetím rokem stále ta druhá.“

Irena vytušila mé rozpoložení, odsouvá můj stydnoucí čaj a nabízí mi svůj hrneček s čerstvě nalitým svařákem.

„Na, lokni si něčeho tvrdšího, bude ti líp.“

„Nechci, nebudu to riskovat.“

„A proč jsi vlastně přijela autem?“

„Protože jsem se zdržela v práci a nechtěla poslouchat ty tvé kecičky o tom, že jedu zase pozdě. Dám si ho příště.“

Můj výčet milenců je i na můj vkus dlouhý. Řadí se mi v hlavě jeden vedle druhého rychlostí, jako se sypou borůvky z dlaně do hrnečku, a nyní je v mých ústech převaluji na jazyku společně s tím lahodným mokem. Drtím je mezi zuby a každé z nich dávám jména všech mých milenců tak, jak šli po sobě. V mém věku je výběr vhodného muže jako sázka v loterii. Kdybych si na každý svůj výběr vsadila, byla bych dnes v osobním bankrotu, který bych ve zbývajícím produktivním věku neměla šanci splatit a můj důchod by šel celý, celičký na jeho zbývající splátky. Stát se bezdomovcem je v dnešní době velmi snadné.

„Nejhorší je být ta druhá, viď? První tě nenávidí a kamarádí až s tou třetí.“ Klára zase zaperlila. Krásná černovláska, co se na svět dívá z úctyhodné výšky a s podpatky se přibližuje k nebi jako Eiffelova věž. Mám ji ráda. Vlastně jí možná tak trošku závidím. Netuším, kdy byla naposledy tou druhou nebo třetí, protože se už dlouhé roky permanentně rozchází a schází stále s jedním a tím samým mužem, ale díky tomu ji už žádná z nás neřeší. Nemusí jako já poslouchat: Ty už máš zase jiného chlapa?

Mám! Můžu já za to, že se na mě lepí samí kreténi??

Na rozdíl od Kláry, já svůj život podruhé zahodit nechci a ani ztrácet další drahocenný čas. Nic si už nenalhávám a zkouším to dál. Představa, že budu mít na krku dalších dvacet let stejně nepoužitelný prototyp muže a že se ze mě opětovně stane pračka, sušička, žehlička, myčka, sporák a úklidové prostředky, mě vážně děsí!

„Řekni mi, Kláro, kdy ty jsi byla naposledy ta druhá?“

Roztěkala svá očka, vytasila svůj výmluvný úsměv a na gramofonu pustila svou oblíbenou obehranou desku slov: „Věř mi, změnil se. Už si nenechám líbit ty jeho manýry. Vážně se snaží a já se pro změnu snažit přestala.“

Její poslední věta mě vyděsila. Takto vypadá její představa o ideálním partnerském vztahu? Je nenapravitelným snílkem topícím se ve vlastním světě utopie. Mám ji mnohem radši, když je posluchačem našich rozhovorů než aktivním řečníkem. Nikdo z nás nechápe, proč rezignovala na svůj milenecký život a rozhodla se ho zasvětit jednomu muži, který jí po každém sblížení opětovně ublíží. Při kulometu obhajoby jejího milostného života hořce lituji své otázky a v souvislosti s ní se snažím vzpomenout na něco pozitivního, což vlastně není těžké. Nikdy nezapomenu na její větu při oslavě narozenin Klaudie, která proťala nastalé ticho, když se už noc chýlila k ranním hodinám:

„Spala jsem s Leonem.“

Naše pohledy se nechápavě otočily jejím směrem. Klára a jiný muž?

„Myslíš s tím slavným rockerem?“

Rozzářila se jako nejjasnější hvězda na nebi. Zasněně se podívala na rádio a v očích se jí objevily slzy: „Tuhle písničku složil pro mě.“

„No nekecej!!“ Sborově jsme začaly překřikovat jedna druhou a lusknutím prstů jsme se vrátily do pubertálních let.

„Vážně jsi s ním spala? Tuhle písničku jsem zbožňovala!“

„Jakej byl?“

Vyprávěla nám svůj zážitek a byla tou, co nás všechny jednou větou smetla na zem. Tu písničku jsme si pouštěly neustále dokola. Dva dny nato jsem jela v autě a přepínala stanice. Z rádia se najednou linula TA píseň a já nekontrolovatelně vyprskla smíchy. Hlavou mi běželo jediné. Tak ona přefikla rockovou legendu, to mě…!

Ze vzpomínek mě vytrhává její ruka na rameni a další otázka, která jí visí na rtech: „A ty jsi s ním pořád?“

„S kým?“

„No s tím, jak si ho poznala na mých narozeninách.“

A je to tady. Kdyby mezi nás chodila častěji, věděla by, že má raději mlčet. Nechci se už pitvat v minulosti. Ano, bývaly doby, kdy jsem s nadšením naivně vyprávěla o svých mužích a s ještě větší naivitou si přála s nimi mít vztah. Opravdový vztah. Takový, který se mi stále vyhýbá mílovými kroky. Naivita se vypařila a zbyl mi jen pozitivní nadhled s puntičkářskou potřebou vidět realitu, kterou se navíc nestydím i vyslovit.

„Marťas? Ne, je konec. Teď ho má ta první, i ta třetí, čtvrtá a další z jeho výčtu milenek. Byl to hajzl, co myslel jen sám na sebe, a já jsem opět zbytečně vyplácala svou energii. Zase, zase a zase!“

Mé depresivní odplivnutí jedno pozitivum přece jenom má. Konečně jsem si ulevila nahlas a uvědomila si význam třetí věty. Svou energii bych si měla šetřit. Muži by měli být lovci a štvát svou kořist, která by se jim měla do posledních svých sil bránit… Aha, měla bych si zopakovat dějiny lidstva a k tomu si přečíst i bibli. Dlouhá léta jsem byla nucená nosit kalhoty a díky tomu jsem zapomněla na svou hrdost. A přitom, šaty mi tak sluší…

„A ještě jsi mi nedořekla, jak to dopadlo s tím, který ti zavazoval oči a ty jsi ho nikdy neviděla. Byl to myslím fotograf.“

Vážně ji zbožňuji. To její nečekané probuzení a otázky na mou dávnou minulost, kdy jsem byla pohlcená touhou po dobrodružství a hledáním sama sebe. Což myslím zažívá každá bytost po odchodu z dlouholetého vztahu, nebo snad ne?

A navíc, nebylo to vůbec špatné.

„To už je minimálně rok a půl. Možná i víc, Kláro.“ A společně na sebe vyjeveně zíráme.

Irena se náramně baví a dloube jí loktem do ruky: „Já už se jí radši na nikoho neptám. Hodinu ti o někom vypráví, za týden je z fotografa doktor a za další je z Petra Pavel.“ Krásně si do mě rýpla, ale jako jediná mě chápe, takže jí to odpouštím. Umí se vžít do mých pocitů a uklidnit je vtipnou poznámkou. Její kudrnatá hříva se rozvlnila pod záchvěvem smíchu z vlastního vtipu. Nechápu, jak může mít tak dokonalé vlasy. Jenže ona je dokonalá celá. Dokonalá zrzka s dokonalou postavou Venuše, dokonalým životem i s dokonale podělaným manželstvím. Přesněji řečeno pěti. Její vytrvalost je obdivuhodná a možná právě proto si tak rozumíme. Zbožňuji, když posilněná drinky tančí lambadu a její okouzlující ženskost i smích zaplní v místnosti každičký centimetr jeho prostoru.

Je mým ženským přístavem porozumění.

Klára bojuje se svou první promile a zatvrzele se domáhá odpovědi na svou otázku: „No a jak to teda dopadlo s tím fotografem?“

Jako jediná nepochopila, že to má přejít. Nechci jí vysvětlovat, co se odehrávalo v mém životě, a znovu se tak vystavovat morálním reakcím Jany. Ani poslouchat, jak se mnou souzní…

„A není to jedno, Kláro?“ Nespouštím z ní oči a s napětím pozoruji její nešťastnou tvářičku. Mlčí. Svádí vnitřní boj s chutí mi odporovat, ale mlčí. Krása! „A děvčata, chci vám říct, že jste přišly o všechny mé historky s muži, protože jsem se rozhodla žít jako světice. Potřebuji se nadechnout a být chvíli sama.“

Rozesmátá Irena se napila z hrnku, podívala se na mě a v ten samý okamžik mi bylo jasné, co chce říct: „A odkdy?“

Smějeme se jen my dvě. To sladké tajemství zatím ví jen ona.

„Laskavě mě neshazuj…“ Náš smích postupně graduje a brání mi doříct myšlenku a odvrátit tak její narážku. „Ty moc dobře víš, že potřebuju být sama. Nějaký čas… i když to, tento…“

Žádná z holek zatím nechápe náš záhadný dialog.

„A co ten tvůj nový nápadník?“

„Sakra, Ireno! Ty všechno hned vyprdelíš.“

„Co je? Jen se holkám pochlub, ty světice.“ Obě se začínáme hlasitě smát a Klára s Janou a Zuzkou zatím nedočkavě čekají na vysvětlení.

„No, to je průser, hatí mi mé plány… Fajn, tak mám nového nápadníka. Ale respektuje mou potřebu osobního prostoru…“ To, že se ho zároveň snaží bořit, raději nevyslovuji. Stačí, když na holkách vidím ty jejich pohledy. Jasně, zase mají pocit, že jsem nenapravitelná a z nedávno ukončeného vztahu s Marťasem skáču bezhlavě do dalšího s neodolatelně bláznivým Martinem, což vzápětí pochopila i Irena, když si do mě jako první rýpla utopistická Klára.

„Chceš být sama a máš nového chlapa?“

„Nemám, poznávám.“

„A už jsi s ním spala?“

„Ne. Co to je vůbec za otázku?“

Překvapenou Kláru, která nečekala zápornou odpověď, přerušuje Jana. Před měsícem blondýna, dnes má vlasy v barvě červánků a za měsíc můžeme očekávat zelený přeliv a na sobě tričko Rákosníčka. Vkus má vytříbený, stejně jako své názory. Nejvíc mě baví ten o dětech. Každá rodina by měla mít dvě a nejlépe od každého pohlaví jedno. Je s podivem, že sama má čtyři syny a pod srdcem by ještě ráda nosila vysněnou dceru. Kolikrát jsem si říkala, jak to dělá, když její sexuální apetit je dlouhodobě na bodě mrazu. Pokud si dobře vzpomínám, pouze její první syn byl počat z vášně. Momentálně čeká menzes a je nevrlá jak čokl na řetězu. „Jak dlouho jsi, Evelíno, neměla sex? Měsíc? Dva? Dýl to stejně nevydržíš a pak tu budeme poslouchat další historku a možná i dvě najednou.“

Usmívám se na ni a strkám Zuzku na své místo vedle Jany.

„Co děláš?“

„Nic. Užívej si její přítomnosti zase chvilku ty.“

„No a má Jana pravdu?“

„Tak teď jsi mě, Zuzko, dostala. Zrovna ty mi pokládej takovou otázku. Ty už jsi asi zapomněla na svůj seznam požadavků, který jsi vytahovala při každém úplňku s přáním, aby se splnil?“

Irena má co dělat, aby na ni nevyprskla svařák. Ustupuje od stolku s rukou před pusou, a než ho polkne, raději se i předklání. Ustála svůj boj, otáčí se k Zuzce a začíná se pobaveně smát: „Pamatuješ si, jak jsi měla pocit, že jsi ho už konečně potkala? Z toho seznamu splňoval skoro všechno, akorát byl impotentní.“

Smějeme se všechny a nejvíc Zuzka: „A já blbka jsem to do toho seznamu dopsala. A detailně.“

„Mám to stále před očima. Jak jsi začala randit s tvým současným mužem a po třech měsících jsi zničená přišla k Ireně na kafe. Řekla jsi jen: Holky, normálně se modlím, abych už měla krámy… Nikdy bych nevěřila tomu, že narazíš na svou náruživější podobu.“

Náš smích se rozléhá po celém náměstí a jako v každé společnosti, ve které se objevíme, stáváme se i zde středem pozornosti. Taktika odklonit hovor jinam mi nevyšla a Zuzka mi po chvíli opakuje svou otázku: „A má Jana pravdu?“

Hlasitě vzdychám: „Copak já vím? Netuším, jestli se za dva měsíce trefím do jejích morálních zásad nebo s nimi zase otřesu v základech. Jediné, co vím, že máme společný proces uvolňování vajíčka a jeho pomalé sestupování vejcovodem do dělohy. Já už dělohu nemám, takže se mi zřejmě díky tomu kumulují ve vaječnících a dochází tak u mě k permanentní ovulaci. A na rozdíl od ní, já manžela ani stálého partnera nemám. Umíš si představit to peklo?“

Jana se na mě nechápavě podívá: „Ty vole, holky, asi mě budete muset nakazit tou vaší sexuální náruživostí, protože já jsem momentálně ráda, že je Karel nemocnej, a kdyby nebyl, zachránil by mě od mých povinností náš dnešní sraz.“

„Měla jsem ti dát k Vánocům Venušiny kuličky. Možná bys mě konečně pochopila a začala by ses zase usmívat.“

„Ty je stále nosíš?“

„Vrátila jsem se k nim díky Ireně.“

„A k čemu ti jsou?“

Mám na jazyku něco o zlepšení dobré nálady a zpevnění pánevního dna, ale raději svou odpověď polykám a zhluboka se nadechuji: „Je fajn jít s touhle náladou mezi nás. Karel je asi rád, viď?“

„Je už starej. Já za to nemůžu. Mě ty starý chlapi vůbec nepřitahují.“

„Není Karel náhodou o dva roky mladší, než jsi ty?“

Klára je ve stavu druhé promile a opět se hlásí o slovo: „To je fakt. Já měla o dvacet pět let staršího manžela a byl to dědek.“

V úžasu se kolem sebe rozhlížím a poslouchám další úchvatné teorie o starších mužích: „Nechtěly byste se, děvčata, bavit o něčem jiném?“

Irena holkám taktně naznačuje, že je můj nápadník starší a odklání tak podruhé téma jinam, což Jana nechce respektovat: „Neboj, ve tvém případě to neplatí. Ty seš jiná,“ a pokračuje dál ve výčtu nevýhod v partnerství se starším mužem.

„Jak jiná??“

„Tobě to nevadí. Není to náhodou jedna z tvých úchylek?“

Místo obhajoby se na ni dlouze zadívám a čekám na chvíli, kdy se za svá slova začne stydět. Kdy si uvědomí, že jsem se poslední rok opravdu snažila žít jinak? Nebo že ne každý má od malička jednoduchý život, dlážděný úspěchem rodičů a dobrým sňatkem?

„Nikdy bych ti nepřála zažít den, kdy se probudíš a uvědomíš si, že žiješ život někoho jiného. Víš, co se pak stane? Přepadne tě úzkost, která ne a ne odeznít, a dostaneš strach. Strach z toho, že už je po všem. Že tě v životě nic dalšího nečeká a promarnila jsi vše, o čem jsi snila. Pak přijde další úzkost, silnější, protože si uvědomíš, že jsi zapomněla, jaké sny to byly. V ten moment máš jen dvě možnosti a já se rozhodla pro tu těžší. Odejít. Tak promiň, že jsem si nezodpovědně užívala a má dobrodružství tě iritovala.“

„Nechte už toho, holky, vždyť je první adventní neděle.“

Kopu pod stolem Irenu a dávám jí najevo, že pojedu domů. Sto žen, sto názorů. Každá má právo rozhodovat o svém štěstí, na svůj pohled na život. Já nechci žít ten jejich a ony by nechtěly žít ten můj. Nenechám si kazit dnešní hezký večer.

Cestou k autu mě dohání Jana. Ta Jana, která už v patnácti věděla, co chce.

„Počkej, Evelíno,“ celá udýchaná se opírá o kapotu mého auta a zklidňuje dech. „Promiň. Vím, že sis vynahrazovala to, co jsme my prožívaly v mládí. A není se čemu divit, vdávala ses mladá.“

„A s nulovými zkušenostmi s muži, Jani. Měla jsem právo dělat chyby, jinak bych si to v hlavě nikdy nesrovnala.“

Muselo být pro ni těžký, vyslovit to. Uznat, že jsem pochopila, co je pro mě nejdůležitější a co od života s mužem skutečně chci. Jinak bych ještě dnes pokorně snášela rádoby vztah s Marťasem.

„Tak snad ti to už došlo, Evelíno.“

Mlčíme a najednou mě překvapuje její zdráhavý pohled i šepot, se kterým mi pokládá nečekanou otázku: „Jaké to bylo?“

„No páni, Jani, jak ti na to odpovědět… Asi bláznivě šílené a zároveň naprosto úžasné. To překonávání předsudků a strachu. Jenže pak zažiješ něco nepopsatelného a změní ti to pohled na všechno, co jsi doposavad zažila. Nechceš o to přijít a možná právě proto nasekáš ve svém životě spousty dalších chyb.“

„A co to je?“

„Kouzlo okamžiku.“

Chápu ji, má povaha je těžká. Jsem tvrdohlavá. Nelze mě do ničeho tlačit. Pro mě žádné návody neplatí a vše si musím prožít sama. Vyzkoušet na vlastní kůži, natlouct si nos, i desetkrát, protože věřím v dobro a současný mužský svět jsem nedokázala pochopit.

A za všechno může Irena a ten její článek, který mi kdysi dala přečíst. To dechberoucí desatero, které by měla každá žena ve svém životě zažít. Ale nelituji toho, vážně nelituji… Až budu jednou ležet na smrtelné posteli a vzpomínat, řeknu si: Skutečně jsem žila…

Vyjíždím z parkoviště a před nájezdem na hlavní mi do cesty vstupuje muž. Ten muž, který stál opodál našeho stolu. Přibližuje se k autu a v záři světel reflektorů si dává před oči dlaň, aby ztlumil jejich oslnění. V druhé drží balíček a nehodlá ustoupit. Stahuji okénko a na jazyk se mi derou ne příliš milá slova.

Než je stačím vyslovit, přerušuje je vyslovením mého jména:

„Evelíno?“

Přemýšlím nad jeho identitou a po chvilce nechci uvěřit vlastním očím: „Antoníne?“

Ustupuje stranou, sundává si kulicha a pobaveně se na mě usmívá.

„Jsi to vážně ty? Máš plnovous, zhubnul jsi…“ Ten čas, co jsme se neviděli, se na něm vůbec nepodepsal. Nemá ani jednu vrásku, a přitom je stejně starý jako já!

„Ano, jsem to já. Jsem zhrzený, že jsi mě nepoznala.“

Nenacházím slova. Poznali jsme se na seznamce. Byl vtipný, okouzlující a jiný. Nějaký čas jsme si psali. Chlubila jsem se Ireně a ta se mě zeptala na jedinou věc, jestli je svobodný. Odpověděla jsem jí, že je, proč by jinak byl na seznamce. Smála se mi. Smála se mé naivitě a já to nechápala. Zarytě jsem ho hájila, ale červík pochybností se nakonec stejně dostavil. Ano, poslala jsem mu zprávu a napřímo se ho na to zeptala. Nastalo komunikační ticho, které trvalo několik hodin. Odpověď mi poslal, ale samozřejmě ne tu, o které jsem byla zarytě přesvědčená.

Irena měla pravdu.

„Nikdy nezapomenu na tvou reakci.“

„Jak víš, na co právě myslím?“

„Čtu ti to z očí, Evelíno.“

Začínáme se upřímně smát. Ano, s odstupem času můžeme, protože ten den byl ve své podstatě vážně skvělý.

„Nechtěl jsem tě tam rušit. Bylo vidět, že se dobře bavíte. Pak mi zhatila plány tvá kamarádka, která k tobě ještě přiběhla a teď už jsem vážně promrzlý. Můžu si přisednout?“

Pokývnu hlavou a sleduji ho, jak cupitá na stranu spolujezdce a s úlevou si sedá vedle mě. Šteluje na sebe větrák, který sotva začal vát teplý vzduch, a prstem mi ukazuje, abych zaparkovala auto.

„Tak co máš na srdci?“

„Ten den, kdy jsi mě tak krásně vytrestala za to, že jsem ti lhal.“

„Klepal ses jak drahej ratlík.“

„Divíš se mi? Čekal jsem, že mi jednu ubalíš.“

Ano, zapomněl mi říct, že je v několikaletém vztahu, ale jeho omluva byla upřímná. Tak upřímná, že si říkala o revanš. Napsal: Řekni mi, co mám udělat, abys mi odpustila. A já to udělala. Byl na hokeji a vracel se domů. Nadiktovala jsem si jídlo, které mi mělo vynahradit večeři, na kterou mě původně zval. Řekla si o kytku, víno a dovážku k mému prahu s tím, že se mi omluví osobně a do očí. Přijel. Ve dveřích stál vysoký muž s postavou vyrýsovaného plavce a jeho překvapivě mladistvou tvář lemovaly roztomilé hnědé kudrliny. Bylo na něm znát, že rád holduje sportu a také se v něm dalo číst jako v knize. Pokoušel se o první nevěru, zbabělý čin, jak zmírnit své trápení, nebo si dodat kuráž k rozchodu. Chápala jsem jeho pud a stejně tak pochopil i on, že mi tím ublížil. Šel dál a byla v něm malá dušička. Připravil jídlo na talíře, nalil nám víno a statečně snášel mé narážky na jeho chování.

„Ten den ses vykoupil, a nakonec to byl i příjemný večer, ne?“

„Byl. Právě že byl. Když jsem od tebe odcházel, obdivoval jsem tvůj nadhled. Byla jsi vtipná, plná optimismu a životních mouder. Úplně jsi mě odstavila svým přirozeným chováním. Nečekal jsem to. Dneska už vím, že jsem se měl vrátit a říct ti, jak jsi úžasná.“

„Mělo to tak být. Všechno ve tvém životě tak je.“

„Měla jsi ten večer sladěné prádlo?“

„Chceš to vážně vědět? Měla, no…“

„Sakra, to jsi neměla říkat.“

Chtěl to odlehčit a podařilo se mu to, usmívám se a sleduji, jak se to v něm pere. Baví mě, stejně jako tenkrát. Ten plnovous mu přidal na mužnosti, i přestože výrazně zhubnul. Vypadá spokojeně a stále v ruce žmoulá balíček.

„Chtěl jsem ti poděkovat. Ten vztah šel stejně do kopru a já toho našeho setkání nakonec litoval. Myslím tím, jak jsem to zvoral. Po čase jsem pochopil, jak velkou pravdu jsi měla v tom, že je v dnešní době těžké najít si partnera. Jak moc lidi ovlivnil konzumní svět.“

Odmlčel se. Přesně vím, kam jeho slova míří. Mám dar vžít se do lidí a vnímat jejich pocity, ale ty své jsem dlouho nedokázala uchopit.

„Prostě… často na ten večer vzpomínám a děkuji ti za něj. Za lidské hodnoty, o kterých jsi mluvila a zdůrazňovala, že se v lidech vytrácejí. Měla jsi pravdu, žije se s nimi líp, i když díky tomu v té mase lidí vypadáš jak trotl.“

„A našel sis už vysněnou matku svých potomků?“

„Ne. Dnešní ženy nezapadají do hodnot, co hledám. Buď jsou moc emancipované, nebo extrémně vypočítavé a umělé. Kolikrát netušíš, jestli líbáš rty, nebo pneumatiku. A ty jsi už potkala svého vysněného muže?“

„Z mého vysněného muže už moc nezbylo. Mívala jsem dlouhý seznam kritérií, které měl splňovat, ale začala jsem je postupem času proškrtávat. Už tam dokonce nemám pekáč buchet ani široká ramena. A momentálně jsem zrušila i maximální hranici věku.“

Zasmáli jsme se tomu oba a v jeho očích se mihl záblesk lítosti.

„Přesně takovou si tě pamatuji. Je mi jasný, že jsi zažila pár fiasek, ale podívej se na sebe. Jsi nad věcí a umíš si z toho dělat legraci.“

„Mám se litovat? Hele, znáš ten vtip o pesimistovi a optimistovi?“

„Nevím, povídej.“

„Rodiče mají dvě děti. Jeden je příšerný pesimista a ten druhý věčný optimista. Blíží se Vánoce a rodiče marně přemýšlejí nad tím, jaké jim koupí dárky. Pesimista nakonec dostane hromadu dárků, a když je uvidí, je nešťastný. Rodiče se ho ptají: Copak se stalo? Začíná plakat a odpovídá: Proboha, víte, jak dlouho mi bude trvat, než je všechny rozbalím a kolik tužkových baterek budu potřebovat? Rodiče jdou do pokoje optimisty a ten s radostí skáče kolem hromady hnoje a tleská ručičkama. Maminka se ho ptá: Copak ti udělalo takovou radost? A optimista jí odpovídá: Maminko, až tu hromadu prohrabu, tak v ní určitě najdu koníka!“

Dosmáli jsme se a jeho dlaň něžně hladí mou ruku. Nemám ráda tyhle rozpačité chvíle a hledám lepší slova k odpovědi na jeho otázku: „Víš, mám pocit, že bych se už měla konečně zastavit a nadechnout se. Že už těch bláznivých dobrodružství bylo dost a je načase začít se věnovat sobě. Jenže ani to není jednoduchý. Jako kdyby každé tvé posunutí bylo vykoupeno nějakou zkouškou. Chceš lepší život? Chceš zažít další poznání? Fajn, ale nebude to zadarmo. Možná proto je kolem nás tolik zoufalců. Vydrží jednu ránu, pak druhou, ta třetí je moc komplikovaná, čtvrtá je dorazí a při páté se začnou litovat a s tím taky dožijou.“

„Prr, prr, brzdi… Proč to není jednoduchý?“

„Protože mi do toho hodil vidle nový muž.“

„Ale zaujal tě, když nad ním přemýšlíš…“

„To jo. V pořadí třetí Martin. Chápeš to? Nevím, jestli to mám brát jako výsměch, nebo znamení. Je to vážně paradox.“ A možná právě proto mi nebyl souzený Antonín…

„Nedáš si langoše?“

„Cože??“

„Moc přemýšlíš. Vaří se ti z toho mozek a nad hlavou se ti dělá takovej divnej opar.“

„A není to svatozář?“

„To opravdu není… tak půjdeme?“

„Nemám hlad, Tondo, děkuju.“

„Fajn. Něco jsem ti koupil. Když jsem tě zahlédl, věděl jsem, že musím. Jsi to ty. Ale rozbal si to až pod stromečkem!“

Věnuje mi poslední úsměv, pohlazení po tváři a s přáním krásných svátků vylézá z auta: „Moc rád jsem tě zase viděl…“

Cestou domů bloumám nad posledními roky. Ten současný, chýlící se ke svému konci, jsem očekávala magický. Rok 2023, tak ani ten mi nepřinesl zázrak v podobě normálního vztahu. Vlastně možná ano. Dala jsem šanci blázínkovi, ale poprvé se bojím. Jsem nyní velmi opatrná a váhám, ačkoliv je od těch předchozích mužů tak odlišný…

Parkuji před domem, potřetí zvoním na sousedku ve vedlejším vchodě, u které mi nechala pošťačka dopis, a kleju, že zase není doma. Od koho může být? Další milenec, který zjistil, že jsem úžasná? Zasnila jsem se a začínám se sama sobě smát. Jsem vážně vtipná. Vcházím do svého bytu, balíček od Antonína dávám pod stromeček a rozsvěcuji všechna vánoční světýlka. V kuchyni se zjevuje Ema, visí na telefonu a skenuje obsah ledničky. Otevírá ústa a já z jejích rtů odezírám pozdrav: „Ahoj mami.“

„Ahoj Emi, máš hlad?“

Vykulí na mě oči, gestem ruky držící mobil zdůrazní, že právě telefonuje a s banánem v ruce odchází do pokojíčku. Klasika. Nalévám si sklenku vína a dosedám s ní na gauč. Pouštím si televizi a nepřítomně se dívám na její obrazovku, kde se mihotají kreslené postavičky pro mě neznámé pohádky. Nedá mi to. Po hodině se zvedám a jdu za sousedkou, jestli už náhodou není doma. Sjíždím výtahem, otvírám vchodové dveře a lekám se ženy, kterou jsem tam nečekala. Stojí přede mnou s dopisem v ruce a měří si mě nepříjemným pohledem od hlavy až k patě tak, jak to umí jen ženy.

Jak že se to jmenuje? „Paní Bláhová, že?“

„Ne, Boháčová.“

S nevrlým výrazem mi dává najevo, co si o mně myslí. Skenuje mě očima a já se kochám jejím outfitem puťky domácí, co se kdysi dávno přestala mít ráda, nebo jí její muž zapomněl říkat, proč je pro něj výjimečná. Cukají mi koutky. Na temeni hlavy má čtyři natáčky z dob našich babiček. Pozoruji váleček molitanu a klips svírající pramen vlasů, který na něm vždy zanechával svůj otisk. Bude z ní pudl číča. „Takže Boháčová… Už jsem třikrát zvonila na paní Bláhovou, ale to jsem celá já. Omlouvám se, spletla jsem si jména.“

„Bláhová je víc než týden v nemocnici, ta by vám ho těžko převzala.“ A snaží se na své tváři vykouzlit alespoň hraný úsměv. Je mi jí líto. Je mi líto všech lidí, kteří jsou naštvaní od chvíle, kdy ráno vstanou z postele. Nechci takhle dopadnout. Představa, že se časem uzavřu do sebe a zbytek života utopím v hořkosti, je příšerná. Nebo hůř, začala háčkovat vánoční ozdoby a péct cukroví na zakázku, abych se alespoň na chvíli cítila být pro někoho užitečná.

„Je smutné být přes svátky v nemocnici, že?“

Nečekám na její odpověď. Beru jí z ruky dopis, ještě jednou se jí omlouvám a přeji jí šťastné svátky.

Nastupuji zpátky do výtahu, nedočkavě trhám obálku a podruhé dnešní den nevěřím vlastním očím. Žádost o rozvod… Wow, načasoval to dokonale. Jeho nenávist vůči mně je obdivuhodná, ale pokud si myslel, že otřese mými city v době plné vánočních emocí, tak se zmýlil. Bylo už načase. Házím dopis na komodu v šatně a v duchu přeji mému manžílkovi radostné svátky. Blbečku…

Vkrádám se do soukromí mé milované dcerky a láskyplně ji objímám. Je mým největším životním darem a smyslem života. Užívám si její hřejivý pohled pokaždé, když opětuje mé objetí a řekne mi: Mám tě ráda, mami. Přeji jí krásné sny a opouštím její království, aby mohla v poklidu usnout a nabrat síly ve svém náročném životě, který dělí mezi školu a vrcholový sport.

Vracím se do kuchyně a po jejím vzoru otevírám ledničku, ve které si duchaprázdně prohlížím její obsah. Nemám hlad, ale chuť. Ale na co? Potřetí se vracím na místo, kde stojí načatá láhev vína a můj plán je jasný. Ve vzduchu je cítit počátek mé svobody a na to se musím napít. Je to poslední věc, která mi obepíná kotníky jako těžké okovy suplující svázanost s mým bývalým životem. Tak pojď, holka, pojď k mamince. Po třetí sklence si nedokážu odpustit myšlenku na rozbalení dárku od Antonína a své svědomí utěšuji tím, že si začínám vysvětlovat jeho slova po svém. Říkal přece, že si ho můžu rozbalit až pod stromečkem. Ve vteřině u něj klečím a trhám papír, který skrývá sladké tajemství jeho slov: Jsi to ty.

Dojal mě. Držím v ruce nádhernou keramickou sošku anděla a mám co dělat, abych se nerozbrečela. Říkám to neustále. Jsem anděl! Boží stvoření, které ještě nikdo nepochopil, jen zkoušel jeho trpělivost. Ano, dovolila jsem mužům víc, než jsem sama dokázala unést. Jaký zoufalý čin ženy toužící po lásce. Časem alespoň té, která se tak tvářila, a nakonec jsem se smířila i s neúctou, jen abych nebyla pořád sama. Rozdávala jsem svůj životní optimismus a nadhled vrchovatými hrstmi a dostávala vrchovaté nic.

A tomu je jednou provždy konec, můj bludný kruh se uzavřel.

Novoroční káva

Můj kvalitní spánek vzal za s vé. Ukrojila jsem si další sousto ze svého ambiciózního života avzala úžasnou pracovní nabídku, při které mohu pozorovat davy lidí opouštějící naši rodnou zem avznášející se kmodré obloze svidinou zaslouženého odpočinku. Oněco méně své nadšení sdílím, když se vracejí do svých domovů súsměvem na tváři aopálením blížícím se odstínu barvy kůže Naomi Campbell.

„Vážně? Tomuhle vy říkáte káva?“

Protivný zákazník ve své ruce svírá kelímek, který jsem mu před chvílí podala, anevěřícně sleduje jeho obsah: „Kde jsou ty vámi garantované tři deci, slečno?“

Upírám svůj pohled stejným směrem ahájím práva našeho kávovaru.

„Je vněm vyšlehané mléko, které svým objemem odpovídá garantovanému obsahu…“ Zvedá ke mně oči ajá doslova špitám své poslední slůvko: „… plnotučné.“ Jeho opálení je výraznější, zato mé má čím dál sinavější barvu. Opouštím raději místo činu zaplněného negativní energií ajdu se utopit vhromadě e-mailů, které sice neobsahují tři deci vyšlehané pěny, ale osm hektolitrů akutních požadavků sodmocninou nekonečna. Označení své pracovní nabídky slovem „úžasná“ beru zpět. Je dobrá. Smilými zákazníky ibez apro následující měsíce raději zůstávám ustrohého označení „práce“. Opár minut později se do kanceláře vřítí můj měsíční bonus vpodobě zářivého slunce se jménem Anička.

„Vypadáš, jako kdybys odlítala na dovolenou skaždým letadlem, co se jeho kola odlepí ztéto ranveje.“

„Jsem ze Senegal, Evelin. Má barevnost je permanent adošel pytlik.“ Miluji její lámanou češtinu. Je barevná stejně jako ona…

„Jo, amáš tu nápadnik. Čeká na tebe spugét růže.“

Můj další deficit spánku. Smužem, který má roztomilé jméno Martin alias blázínek aze snů apřání mi kreslí nadýchané obláčky dokonalého života. Je to příjemné aobohacující. Mé mozkové závity běží štafetu asvou rychlostí předbíhají iEmila Zátopka, za což se mu hluboce omlouvám. Nechci mu brát jeho vítězství ajeho úspěch ponechám tak, jak je. Člověk se nemusí hlásit ke všem svým nadlidským výkonům, které bortí rekordy jiných. Občas totiž vybočím zcesty, udělám delší krok avznesu se knebesům. Apokud je mi známo, tuto disciplínu ještě nezařadili na atletický seznam.

„Ahoj slunce. Vím, že odjíždíš na Silvestra ke Klaudii, ale nechtěla bys jít před cestou na přednovoroční oběd?“

Podává mi nádherný pugét rudých růží avychutnává si můj překvapený výraz. Právě jsem nečekaně vzlétla knebi, akdyž jsem se opětovně dotkla chodidlem země, můj rozum se teleportoval hluboko pod zem: „Jsi blázínek…“

Jeho terénní vůz sjel zdálnice abrázdí silnici první třídy lemovanou poli. Pozoruji pečlivost místních zemědělců apravidelnost bezpočtu brázd ukrývajících ve svých útrobách ornou půdu amůj teleportovaný rozum vyplodil: „Připomnělo mi to čertovu brázdu. Pravěkou dálnici zdoby kamenné. Věděl jsi oní?“

„Stále mě nepřestáváš překvapovat. Co ty všechno nevíš.“

„Já ne, ale Google. Někdy ti na vyhledávané slovo vyběhne zajímavá věc, která ti obohatí pohled na svět.“

„Kdybych tě poznal už vpravěku, obohatila bys mi pohled na lov mamutů. Odtáhl bych si tě za tvé havraní vlasy do sluje abyla bys mou ženou pečující onaše homo neandertálské potomky.“

Mám ráda, když navazuje na mé praštěné úvahy, které vyslovuji nahlas. Je jak můj spoluhráč vdeblovém zápase. Ví, kam se ubírá každý můj další krok.

„Kolik ti je vlastně let?“

„Šedesát.“

„Skutečně?“

„Potkala jsi mě vmém nejstarším mládí avnejmladším stáří.“

Zajímavá odpověď. Vypadá to, že jeho mladostařecký mozek produkuje ty samé blbosti co ten můj. Probouzí ve mně chuť na kulišárny amůj potrhlý ďáblík mi rozjasňuje plamínky vočích.

„Ehm, podívejte se, mladá dámo, za chvíli uvidíte restauraci, kterou jsem pro vás vybral po pečlivém zkoumání na Googlu.“

Rozhlédla jsem se kolem sebe ajako první mě zaujala výrazně hnědá budova snápisem, který nešel ignorovat.

„Podívej se,“ aukazuji směrem kněmu: „To je ono? Moc pěkný domov důchodců. Koukám, že ten nahoře má dneska vtipnou náladu.“

Ďáblík dostal společnost vpodobě několika rozvrkočených čertíků ašijou se mnou způsobem, až se zalykám smíchy. Pootočil ke mně hlavu apovytáhl pravé obočí: „Jak myslíš, drahá.“

Jeho smích je sametově hebký ahřejivý. Jeho nadhled auvolněnost by mu mohl závidět kdejaký současný padesátník. Dost jich vdnešní době už přemýšlí odožití ajsou zatrpklí jak nahořklé okurky. Zaparkoval svůj vůz ajeho mimické chování je komické. Vystupuje zauta, obchází ho agalantně mi otvírá dveře: „Prosím, ty mladice…“

Propichuje mě pohledem ave vzduchu je cítit smeč.

„Ehm, neříkala jsi mi náhodou, že už jsi vdůchodu?“

„Říkala, ale vinvalidním.“

Prevít, rozzářil se jako nejsilnější LED žárovka avrací mi sgustem mé rýpnutí: „Miláčku, stále je to důchod. Chceš se tam jít podívat hned, nebo až po obídku? Ať víš, co tě tam čeká.“

Toto kolo vyhrál. Zná mě sice krátce, ale za tu dobu poznal, že se omé nemoci nerada bavím. Jsem jak Chuck Norris, nežiju snemocí, ale ona se mnou.

Můj hektický život se rázem smrskl vMartinově bublině poklidného stylu života. Poslouchám jeho vyprávění afascinuje mě, že vůbec nevnímá čas. Oto víc si uvědomuji, jak mám neustále tendenci nalajnovat si každičkou povinnost daného dne ajak velký problém mi činí ztoho na okamžik vystoupit. Závidím mu asama sobě si pokládám otázku, zda je stále nutné se za něčím honit nebo někomu vycházet vstříc na úkor svého pohodlí. Vážně potřebuji zvolnit. Vždycky jsem si přála žít jak on…

„Máš ještě čas dát si kávu se zákuskem?“

Zaráží mě. To je to na mě tak znát nebo mi snad vidí do hlavy?

„Nechci zákusek. Znám tě necelé dva měsíce amá váha je odvě kila vyšší. Což není nic hrozného, ale vmém věku se začal odehrávat děsivý gravitační úkaz, při kterém se mé břicho nezvětšuje, ale roztéká do stran. Už žádné zákusky!“

„Náhodou, jsi krásné želé.“

„Želé?? Že ty bys nejraději chtěl, abych byla želé včokoládě?“

Jsem vážně dobytek.