KNIHY JAKUBA HOZY

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

STRAŠÁK

Do pekla a zpět

Spálená země: kniha první

Spálená země: kniha druhá

SOLAR

Bez návratu: kniha první

Bez návratu: kniha druhá

NATHANIEL DARNSWORN

Jako sama smrt

Sochaři masa

PŘIPRAVUJEME

Projít ohněm

Theatre Macabre

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jakub Hoza, 2024

Cover Illustration © Dawid Boldys, 2024

Cover Art © Martin Stehlík, 2024

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2024

ISBN 978-80-7588-703-0 (epub)

ISBN 978-80-7588-704-7 (mobi)

Obsah

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

O autorovi

Přečtěte si ukázku z knihy  Stará béčková legenda

Přečtěte si ukázku z knihy Země zmaru

Na jednoho klonového vojáka je toho poslední dobou fakt trochu moc. Nejdřív mi celou jednotku vyhladí potvory, jaký jsem ještě neviděl, a vzápětí propadnu červí dírou na jejich domovskou planetu. Prostě další super den u koloniální pěchoty.

Abych pořád jenom nedržkoval, narazil jsem tu na sličnou mimozemšťanku. Teda vlastně císařovnu, nebo tak něco. V exilu. Stejně ji mám v plánu při první příležitosti ohnout. Problém je v tom, že příležitost je tu hodně nedostatkové zboží. Sotva to vypadalo, že se začne dařit, šup zpátky do sraček.

Má na vás pifku vlastní Stvořitel? K nezaplacení! Na všechno ostatní je tu Grandmaster Card. Ne že by mi tady byla co k čemu, i kdybych ji náhodou měl.

Aspoň že mám zpátky PP, bez kterého bych byl v háji úplně a na to, že by se mi mohlo podařit opravit loď, bych mohl rovnou zapomenout. Což je asi jediný způsob, jak se z téhle žumpy dostat. Zkrátka samá pozitiva. A mizerná vyhlídka na penzi.

14.

Zchrámu odcházela Treia střeštící hlavou. Na kamennou podlahu došlapovala svelkou opatrností. Prvních pár chvil se jí před očima vlnila jako hladina neklidného jezera. Myšlenky jí neskutečnou rychlostí poletovaly ve zmateném víru hlavou. Stalo se toho příliš mnoho, dozvěděla se příliš mnoho.

Ani způsob, jímž ji učili nové cesty využívání magie, nebyly právě šetrné. Vněkterých chvílích cítila, jako by jí mozkem procházely blesky. Kdysi byla při pokusech o výcvik jedním znich zasažena. Tehdy se vkřečích svíjela na podlaze, když selhala při snaze odrazit ho pomocí ochranného kouzla. Palčivá, ochromující bolest, kterou zažila nyní, tomu byla velmi podobná.

Vokamžiku, kdy si začala uvědomovat okolí, tedy vpolovině vstupní místnosti chrámu, si uvědomila, že Jan někam zmizel. Všechen předchozí zmatek spláchla panika. Kde může být? Když spatřila Strážce procházejícího po písku před portálem chrámu, její nohy se rozběhly samy od sebe.

To ne! Co si bez něj počnu?!

Ta jediná myšlenka se jí rozléhala hlavou a za ní se vkrádalo zoufalství. Pochopila, jak moc si zvykla na jistotu, kterou jí přinášela Solarova přítomnost.

Ucítila odpor, nohy se jí bořily do písku. Teprve tehdy si uvědomila, že je venku z chrámu. Strážce se zastavil v půlce kroku, ale pak bez zájmu pokračoval. Ona se jich nyní už bát nemusela. Ona ne.

„Tady jsem,“ ozvalo se za ní.

Otočila se a seděl tam on. Opíral se zády o stěnu a zbraň měl mírumilovně položenou vklíně. Slabě se na ni usmál. Nebo se o to alespoň pokusil. Vypadal smutně. Posadila se vedle něj do písku a hlavou se opřela o jeho rameno.

„Takže co?“ zeptal se po chvíli.

„Začali mě učit starou formu manipulace se Ssirah,“ olízla si rty.

Sama si nebyla jistá, jak pokračovat. Vhlavě měla stále příliš mnoho zmatku.

„Chtějí po mně, abych se chopila moci a zreformovala říši. Jenže já nevím jak!“

„Vyser se… na to, co chtějí, můžeš zvysoka kálet,“ zavrčel jako rozzlobený drozztak. „Vsadil bych se o Deimos – svou loď –, že je to všechno jejich chyba.“

Opět ji překvapilo, jak dokázal přímo zasáhnout cíl. Při hovoru sbohy se jí toho na jazyk dralo mnoho, ale neodvážila se ty kacířské myšlenky vyslovit. Přinejmenším vduchu je proklela za posedlost T’ssaranů tělesnými požitky. Posedlost, s níž ona sama téměř neustále bojovala.

„Dej si na ně pozor. Tohle znám, chtějí tě jen využít, zatímco oni sami nic riskovat nebudou.“

Opět měl pravdu, jenže…

„Nemohu je odmítnout. Pokud by se tak stalo, zničí mne. A tebe také,“ namítla.

Hodnou chvíli mlčel.

„Opravím Deimos,“ pravil rozhodně. „Proti tomu snad nemohou nic mít. Potom se rozhodneme, jak dál.“

„Dobře.“

Nemohla než souhlasit. Mít možnost uletět zplanety, a tím snad i zjejich dosahu poskytovalo alespoň nějakou naději.

„Co mysleli tím, že jsi nebyl zrozen obvyklým způsobem?“

Natočila hlavu a viděla, že se dívá přes poušť. Nevypadal šťastně.

„Jsem uměle vytvořený stroj na zabíjení. Upravený tak, abych byl silnější, rychlejší a odolnější než ostatní lidé, chci říct Solaři.“

„Vytvořený? Jakým způsobem?“ zajímala se. „Někteří znašich čarodějů dokáží vytvářet magické bytosti pro určitý účel.“

„Pokusím se ti to vysvětlit. Jsem vlastně duplikát dávno mrtvého Solara. To je klonovací proces. Vezmeš malou část mrtvého Solara a zní potom vlaboratoři vypěstuješ jeho dvojníka. Víš, že je mi vlastně jen šestnáct oběhů kolem mateřské hvězdy?“ řekl.

Zavrtěla hlavou.

„Šest oběhů trvá zrychlený vývoj do dospělosti. Další dva roky výcvik. Pak už následuje nasazení.“

Vytřeštila na mě oči.

„Vy posíláte do boje děti!“

„Ne, tak to není. Jsme už dospělí. Jenom toho, co lidé nazývají dětstvím, si moc neužijeme.“

Sklopila zrak.

„To ani mnohé znašich dětí,“ řekla tiše a sbolestí.

Její vlastní vzpomínky byly plné ponížení, nezájmu rodiny a tlaku, který drtil její duši. Zkoutku oka jí skanula osamělá slza.

„Není to tak zlé. Jiný život neznám. Teď jsme dospělí, a tady a teď. Na minulosti nesejde. Přítomnost je to jediné, na čem doopravdy záleží. Zkouším to brát jako druhou šanci. Můj vzor je koneckonců mrtvý.“

Chvíli mlčela. Nebyla si jistá, jestli jí říká pravdu, tedy celou pravdu. Nechtěla před ním vypadat jako slaboch, ale jak pravil: „Přítomnost je to jediné, na čem doopravdy záleží.“ A jestli mu to neřekne tady a teď, tak už to neudělá nikdy.

„Bojím se. Strašně se bojím, že zemřu jako má matka,“ zašeptala.

Když zvedla hlavu, uviděla, jak se zamračil.

„Viděla jsi její smrt?“

„Za pomoci přenosu zrcadel. Dali si záležet, aby její popravu mohla sledovatcelá říše.“

„Takže to asi bylo dost zlé,“ povzdechl si.

„Příšerné,“ přisvědčila.

Vzpomínka jí promítla jen pár strašlivých obrazů, ale stačily k tomu, aby se jí začal třást spodní ret.

Ucítila lehký dotek na bradě. Jemně prsty pozvedl její hlavu tak, že se jí díval přímo do očí.

„Nemohu ti nijak zvlášť pomoci. Já sám od začátku vím, že se stáří nedožiju. Že zemřu dávno předtím. Se smrtí jsem smířený. Slyšel jsem, že stárnutí je hrozná věc,“ usmál se.

Mírně a slaskavostí, jaké by se od něj nenadála, ale stále velmi smutně. Poté pokračoval.

„Viděl jsem spoustu smrti. Přátel, nepřátel i jiných, kteří byli jen ve špatný čas na špatném místě. Žádná ztěch smrtí se nedala označit za poklidnou a bezbolestnou. Sám bych si přál na konci bolesti co nejméně, ale vím, že se to nestane. Jediné, vco mohu doufat, je, že se najde někdo, kdo mi ukrátí utrpení.“

Na okamžik se odmlčel.

„Tohle je také to jediné, co ti mohu slíbit,“ řekl nakonec.

Pevně ho objala, přestože ji jeho zbraň tlačila do žeber, a rozplakala se úlevou.

***

Zakručelo mi vbřiše a zase jsem začal vnímat běh času. Vjejím objetí se mi maličko rozpliznul. Příjemné pocity nedokázala narušit ani naše vpodstatě nadále zoufalá situace. Ani to, že jsem byl nucen vrámci bezpečnosti a pohodlí opatrně vytáhnout pušku a opřít ji o stěnu.

Se vší ohleduplností jsem se nakonec přece jen vyprostil z Treiina sevření. Sáhl jsem do batohu a po chvilce tápání nahmátl polní dávku. Vytáhl jsem dvě porce výživného gelu vlesklém sáčku. Konzumuje se snadněji než kytu podobný koncentrát, přestože chuť je obdobná. Aspoň ale člověk po konzumaci nemá pocit, že si právě nadobro odrovnal žvýkací svaly.

„Máš hlad?“ zeptal jsem se své společnice a nabídl jí jeden zbalíčků.

Byla na něm ikonka naznačující banánovou příchuť. Nevím, kdo tohle vymýšlel, ale banány znal maximálně zholoobrazovky. Já jsem je ochutnal jednou na dovolence. Dokonce původní druh – marsovské červené.

„Nejsem si jistá, jestli mám až takový hlad.“

Na sáček hleděla se značným podezřením. Vzhledem ktomu, že snaší polní stravou měla už své zkušenosti, ani jsem se jí nedivil.

Nakonec jsem odšrouboval víčko a obsah před ní vycucnul na jeden zátah. Následnému úšklebku jsem se ale vyhnout nedokázal. Moje síla vůle má své hranice.

„Nebudu ti tvrdit, že je to dobré, ale je to jen o něco horší, než co už jsi ochutnala. Výhoda je, že tohle se dá sníst mnohem rychleji. Jen připomínám, že klodi to máme daleko.“

Vzhledem ktomu, že po mém proslovu příděl váhavě otevřela, byla má poddůstojnická autorita zjevně na vzestupu.

Obsah sáčku zvládla vyprázdnit na tři hlty. Já bych nejspíš u třetího zkolaboval.

***

Cesta zpět proběhla bez zvláštních událostí, jen temnota vkaňonu nadále dost obtěžovala. Strážců jsme sice potkali víc než jen pár, ale nevšímali si nás. Nemohu si pomoci, ale nápadně mi připomínali poflakující se vojáky, kteří momentálně nemají do čeho píchnout. Možná je na čase, abych zásadně přehodnotil své názory na ně.

Na palubě Deimosu se pak nenacházela ani jedna drápatá tlapa. PP nahodil loď do plného výkonu, sotva jsme vstoupili na palubu. Předtím ho podle vlastních slov přepnul do pohotovostního režimu. Jen bůh ví, co tím přesně myslel. I když ti, se kterými jsem měl tu smůlu se seznámit, asi těžko. Kromě toho ještě PP neochotně připustil, že s touto zastaralou lodí není natolik kompatibilní, aby ji mohl ovládat na dálku. Musí být buďto vmém čipu, nebo vlodním počítači, ale ne na obou místech najednou.

Treia odmítla nabídku večeře sodůvodněním, že po konzumaci výživového gelu je ještě plná. Tím mi ovšem udělala čáru přes rozpočet, protože jsem tak nějak počítal stím, že ji po dobré večeři konečně ohnu přes stůl. Ve vší slušnosti, samozřejmě. Chtíč mi poslední dvě nebo tři hodiny seděl na rameni a bez ustání zdůvodňoval, že je nejvyšší čas na pořádnou kulturní výměnu.

Takhle jsem ovšem mohl Treiu jen odvést zpátky do kapitánovy kajuty, aby si odpočinula, a začal jsem uvažovat, kde bych co dobrého snědl. Doufám, že mě nepředběhli Strážci a jako všichni vojáci nevyužili příležitosti a nevyrabovali špajzky.

Stačilo pár vteřin, abych si uvědomil, že po čichu to nepůjde. Na to jsem začínal trochu moc smrdět.

Takže nejdřív mazejte do sprchy, desátníku!

Stačilo slézt o palubu níž a za okamžik jsem byl vdůstojnických sprchách. Tu vkapitánově kajutě jsem se neodvážil použít. Byla tam Treia a nemusel jsem se ovládnout.

***

Aspoň že důstojnické sprchy byly něco úplně jiného než ty plebejské. Kdispozici bylo několik kójí stropickým deštěm, vany, a dokonce vířivka. Tu bych si pochopitelně musel napustit. Možná po večeři.

Oblečení jsem odložil do skříňky vmalé předsíňce a pak už mé bosé nohy zapleskaly na imitaci kamenných dlaždiček. Podlaha příjemně hřála stejně jako stěny. Pušku jsem ovšem odložil až ve výklenku na toaletní potřeby. Nikdy nevíte, kdy se co podělá.

Na malém diskrétním panelu jedné zkójí jsem nastavil teplotu vody a hustotu i velikost kapek. Poté už jen stačilo sprchu spustit a poddat se dopadajícím krůpějím. Tohle jsem vážně potřeboval.

Nejprve jsem se pořádně namydlil sprchovým gelem a důkladně se vydrhl houbou. Nakonec jsem si ještě umyl vlasy. Povinnosti tím mohu považovat za vyřízené, nastal čas na odpočinek.

Naklonil jsem se a rukama se zapřel o stěnu. Voda mi tak dopadala na hlavu, ramena a záda a teprve potom stékala dolů na dlaždičky a následně do odtoku. Skutečně to bylo jako stát pod teplým deštěm vtropické džungli. Navíc tu (tolik) nehrozilo nebezpečí, že vám při té příležitosti něco ukousne zadek.

Tiché zasyčení dveří jsem zaslechl i přes hukot padající vody. Otočil jsem se tak rychle, až mi zakřupaly obratle krku. Pak jsem přestal dýchat.

***

Treia ze sebe shodila všechno oblečení tak rychle, že to vypadalo jako eskamotérský trik. Tohle musela speciálně trénovat.

Už přes oblečení mi připadalo, že má postavu modelky. Musel jsem se opravit, galaktické modelky by při pohledu na ni páchaly sebevraždu vstupem do volného prostoru. Vplavkách.

Útlý pas, dokonalá šířka boků a ramen, stejně jako délka nohou. Při představě, že by mi je obtočila kolem boků, jsem málem začal výt jako marťanský dingodong.

Informace o zvýšeném počtu bradavek a potažmo ňader se ukázala jako pravdivá.

Jednou jsem si vkolonii na Marsu zaplatil zmutovanou děvku se třema kozama. Myslel jsem si tehdy, že to bude rajcovní, ale nakonec to bylo jen divné a vlastně i dost odpuzující.

Tahle holka měla prsy rovnou čtyři, ale divně to nevypadalo. Bylo to zatraceně sexy. Horní pár byl větší a přímo pod ním se nacházel další, přibližně polovičního objemu. Tak akorát do dlaně. Bradavky, o odstín tmavší než zbytek modré kůže, vypadaly jedním slovem delikátně.

Jedna znejdůležitějších otázek byla konečně zodpovězena. Klín měla holý, bez chmýří. Tento poznatek jsem uložil do složky znalostí t’ssaranské anatomie. Jestlipak je to přirozený stav, nebo si je vytrhává…

Tak dost, věnuj se podstatnějším věcem! Třeba bys zase mohl začít dýchat, ty pako!

Vzhledem ktomu, že to znělo jako od našeho seržanta, jsem automaticky poslechl. Šlo to však mimořádně špatně, dech mi vázl vhrdle a na hruď jako by mi tlačil obří balvan.

To, jak se ke mně blížila spotutelným úsměvem a zářícíma očima pod hřívou dlouhých barevných pírek, mi taky dvakrát nepomáhalo. Tepová frekvence se přiblížilanáhlé srdeční příhodě.

Vtu chvíli se nejspíš postavil i mému vytetovanému drakovi. O svém penisu jsem pochybovat nemusel. Trčel kupředu tak, že mi nabourával mou těžce zkoušenou rovnováhu. Nikdy jsem žádnou ženu nechtěl tak moc jako tady a teď ji.

Vydržel jsem do okamžiku, kdy se mi dostala na dosah. Ruce vystřelily rychleji než útočící had a přitáhly mi ji do náručí. Dopadající kapky jsem už vůbec necítil, jen její tělo na svém. Slabě vykřikla, když jsem ji lehce kousl mezi krk a rameno. Její kůže na jazyku chutnala opojně.

Ruce putovaly po jejích zádech. Nezdála se mi, jasně jsem pod kůží cítil pružné svaly. Stejně tak pevný byl i kulatý zadeček.

Znovu vykřikla. Ztuhlé bradavky měla opřené o mou hruď.

Otočil jsem si ji zády k sobě. Snížil jsem těžiště a vklouzl penisem do mezírky mezi jejími stehny. Treia zavrněla jako kočka a pohotově sevřela penis mezi stehny. Tuhle hru znala. Konečně jsem se chopil jejích prsů. Začal jsem pěkně odspodu a propracovával se kvyšším cílům. Byla sametová a přesně vtom dokonalém poměru pružnosti a pevnosti, vjaký jsem doufal.

Znovu jsem ji kousl, tentokrát na druhé straně. Jednak se nám to oběma líbilo a taky bude mít cucflek a stopy po zubech symetricky.

Jenže pak už mi nestačilo ani tohle. Uchopil jsem ji zezadu za krk. Šíji měla tak štíhlou, že bych ji snad mohl i uškrtit. Přitlačil jsem ji kpodlaze a ona si poslušně klekla na kolena. Po další pobídce se opřela dlaněmi o zem. Hrubě jsem jí posunul nohy tak, aby byla stehna dál od sebe. Ovládal jsem se čím dál hůř. Dýchal jsem jen přerývaně a závaží na hrudi mě tlačilo. Povolí, až když bude mé tělo v jejím. Pohled na vystrčený zadeček a štěrbinu těsně pod ním byl téměř nesnesitelný. A naštěstí jsem ho nadále snášet nemusel.

Treia byla sice vlhká, ale také velmi těsná. Na první pokus jsem do ní vnikl sotva třetinou penisu. Při tom zasténala tak, že mi málem vybuchlo srdce. Povytáhl jsem ho a při dalším pokusu se propracoval o něco dál. Nechtěl jsem jí ublížit, ale zároveň mi to bylo jedno. Na pátý pokus jsem vní byl celý. Podle jejího zasténání se jí to líbilo přinejmenším stejně jako mně, takže jsem se do toho mohl opřít. Nejprve pomaleji, ale brzy jsem přidal. Teď už jsem vní i přes stále pevné sevření klouzal hladce. Uvnitř byla neuvěřitelně horká.

Prsty pravé ruky jsem zajel do její hřívy a sevřel peří. Teď už jsem se ovládal natolik, že jsem si mohl dát pozor na to, abych je nevytrhal. Přinutil jsem ji zvednout hlavu. Táhle vykřikla, na několik vteřin úplně ztuhla a poté se roztřásla.

Už? Většinou to trvá o dost dýl. Klesla na lokty. To ale nebyl důvod přestávat. Naopak jsem mohl přidat. Delší tahy. Silněji.

Sténání se během chvilky vrátilo. Nezdála se být vůbec proti.

Po zralé úvaze jsem shora přitiskl své tělo kjejímu a dlaněmi uchopil větší prsa. Zčistě nesobeckých důvodu, samozřejmě. Aby moc nelítala.

Celý svět se smrskl na nárazy a žhavé spojení těl. Při dalším orgasmu pod ní povolily ruce. Opatrně jsem ji položil na podlahu. Potom jsem ji ale otočil na záda. Chvíli jsem se díval na její tělo, na prudce se zdvíhající ňadra a do rozšířených oči. Byla krásnější než kdykoliv předtím. Nádherná.

Na okamžik jsem se postavil a vypnul sprchu. Poté jsem vklouzl zpět mezi její otevřená stehna a znovu do ní vstoupil. Okamžik pauzy obnovil mé síly a výdrž. Když jsem se vní začal pohybovat, tiše řekla jediné slovo: „Silněji.“

Snejvětší radostí jsem splnil její přání a začal ji zatloukat do podlahy jako pneumatické kladivo. Výkřiky se slily v jediný, táhlý a neustávající. Po chvíli jsem zvedl tělo do sedu na kolenou, uchopil její kotníky a roztáhl jí nohy doširoka. Překvapeně se na mě zadívala, společně smírně pootevřenými ústy to působilo natolik erektivně, až jsem se začal bát, aby jí špička penisu neprorazila skrz břicho. Stím se dala dělat jediná věc – znovu se pustit do díla.

Zanedlouho jsem ucítil důvěrně známý, rychle narůstající tlak vtříslech. Pulzování vycházející zhloubi těla. Přes všechny dobře známé průvodní jevy mě náhlost ejakulace překvapila. A také její prudkost. Ve stále těsném sevření bylo každé křečovité stažení na samé hranici rozkoše a bolesti.

Snad jí neprostřelím díru do dělohy.

Zatmělo se mi před očima a vhlavě mi vybuchl velký třesk. Skrz zaťaté zuby se mi prodral výkřik ukončený zavrčením.

Nevím, kdy to skončilo. Kdysi jsem četl, že někdo nazývá orgasmus „malá smrt“, teď už jsem se tomu nedivil. Já bych mohl zemřít právě teď a byl bych šťastný.

***

Pomalu jsem vytáhl ochabující úd, zatímco má partnerka zůstala ležet se zavřenýma očima bez hnutí, snohama roztaženýma. Nemohl jsem se od toho pohledu odtrhnout. Tohle bylo to poslední a definitivní potvrzení, že nyní je opravdu MOJE.

Naklonil jsem se nad ni a přejel jí jazykem po bradavce. Aby si její kolegyně nestěžovaly na diskriminaci, vystřídal jsem poctivě všechny čtyři.

Treia otevřela oči a přitáhla si mě blíž. Její jazyk se mihl jako hadí a hladce zajel do mých dychtivě pootevřených úst. Během chvilky jsme přešli na něco, co se nedalo nazvat ani francouzákem. Tohle byl úplně jiný level.

Ani jsem se nenadál, a zatímco jsem levačkou zpracovával pravé horní prso, dva prsty pravačky jsem už měl hluboko uvnitř Treii a prováděl průzkum terénu bojem.

Modrá ruka sklouzla po mém těle dolů a nahmátla penis. Treia se spokojeně usmála.

Jojo, neposeda už zase hrdě zvedal hlavu. Sice to tak krátce po prvním styku trochu bolelo, ale ovládání bolesti byla součást výcviku. Musím myslet na čest koloniální pěchoty.

***

Druhé kolo nebylo tak intenzivní, zato jsem se mohl blíže věnovat průzkumu t’ssaranské anatomie. Tak například klitoris byl zastoupený hned ve dvou exemplářích. Jeden na obvyklém místě, druhý těsně nad vstupem do pochvy samotné. Nebylo divu, že si sex tak užívala. Herrerová sice byla při sexu pořádné dělo, ale Treia připomínala vodíkovou pumu.

Pravda je, že líbání sjazykem delším, a navíc rozeklaným mi připadalo trochu zvláštní, ale zato orál byl super. Dokonce zvládla jazyk omotat kolem penisu a…

Jedním slovem úžasné.

Jen v oblasti poprsí jsem pořád tak nějak nevěděl, kam srukama. Tedy kam dřív srukama. Asi poprvé jsem zalitoval, že nepatřím kexperimentální sérii silně upravených čtyřrukých klonů. Sice znich pokročilý upgrade mozku kvůli zaměřování dělal tak trochu magory, a navíc měli sklony chovat se vůči méněrukým nesnesitelně nadřazeně, ale zrovna teď by se to dost šiklo. Měl jsem zkrátka pocit, že takto nemohu naplno využít nabízející sepotenciál.

„Jak jsi mě vlastně našla?“ Tohle mi trochu vrtalo hlavou, zatímco jsme se oblékali.

Nouzová dávka u chrámu sice hlad zaplašila, ale teď se vrátil so to větší silou. Nic tak nepodpoří zdravé trávení jako pořádná šukačka.

„Tvůj démon mi ukázal cestu,“ odpověděla súsměvem.

Počítač mi dělá dohazovače, neuvěřitelné.

Ne že bych mu nebyl vděčný.

***

Po další sprše a večeři jsme museli probrat, jak dál. Moje priorita byla jasná – zprovoznit Deimos. Treia měla absolvovat ještě několik lekcí aplikované magie sbožskými ču… Musel jsem se před ní trochu krotit, ale nějak jsem pro ně nenacházel slušné pojmenování. Kromě toho se ovšem nechtěla vzdát své lodi. Proti argumentaci, že se musí starat o Krastena, se nedalo nic namítnout. Už tak měla výčitek svědomí ažaž. Sice ho před výpravou docpala do zelené, ale stejně si o něj dělala starosti.

Samozřejmě že jsme nemohli vyrazit hned. Přípravy zabraly skoro tři dny. Potřebovali jsme si odpočinout a doplnit síly. Treia absolvovala pokračování rychlokurzu pokročilé magie, po kterém jí několik hodin třeštila hlava a byla tak vyšťavená, že mé neslušné návrhy odmítala, dokud se pořádně neprospala.

Já jsem zatím sPP sumarizoval škody. Postupně jsme je společně obhlíželi přímo na místě a já se čím dál víc chmuřil. Čekala nás přímo nechutná spousta práce snejasným výsledkem. Především to ovšem bylo vysoko nad mou kvalifikací voblasti manuální práce. Zkušenosti srajóny, údržbou zbraní a stavbou opevnění tady asi moc nepomohou.

A pak tu samozřejmě byla ještě jedna věc.

***

„Co je to?“ zeptala se Treia, zatímco jsem první ze strojů vytlačil na manipulačním vozíku do hangáru.

„Věc, která nás bezpečně dopraví k lodi. Jestli tedy bude fungovat,“ odpověděl jsem a snažil se nedat najevo nervozitu.

Téměř dvoumetrový stroj se tvarem podobal kosočtvercové šipce sprotaženou přídí a stabilizačními křidélky na ní. Na místě těžiště stroje se nacházela sedačka pro dvě osoby a před ní řízení. Obojí, i posez na stroji, se hodně podobalo motorkám, které jsem očumoval vmuzeu techniky.

Naklonil jsem se nad ovládání a přepnul dva spínače. Stroj mi pod rukama mírně zavibroval, ale hned se zase uklidnil. Vypadá to dobře.

Nadechl jsem se a stiskem tlačítka mašinu nahodil. Gravbike se vznesl do vzduchu a zůstal viset metr nad plošinou nízkého vozíku. Nikam neujížděl, přestože jsem zněj dal ruce pryč. To znamenalo, že stabilizace je netknutá. Když jsem ho tahal znakřáplé bedny, bál jsem se, jestli havárku přestál vprovozuschopném stavu. Lehkým tlakem na řídítka jsem gravbike svezl dolů zvozíku.

„To je levitační stroj?“

Treia přejela pod gravbikem rukou jako asistentka při kouzelnickém triku.

„Dá se to tak říct. Říkáme tomu gravbike. Jeho základem je pohon, který kdysi dávno vymyslel profesor Česlavík.“

„Co znamená slovo profesor?“

„Něco jako mudrc nebo mistr čaroděj.“

To mi připomíná, že bych měl pro jistotu projít ovládání. Sice to vypadalo, že se stroj při startu automaticky vyladil na místní gravitaci, ale určitě bych nechtěl, aby mi to vrychlosti někam ustřelilo.

Mašinu jsem vytlačil zhangáru až do kaňonu. Venku byla pořád tma jako vnekončící noci. Taky už by si stím mohli dát oraz.

Vylezl jsem na mašinu a súsměvem napřáhl kTreii ruku. Bez váhání ji přijala. Vtáhl jsem ji za sebe.

„Chyť se mě kolem pasu,“ doporučil jsem jí.

Zapnul jsem světla a pomaličku, piánko se rozjel soutěskou. Na mašině srukama krásný holky kolem pasu… Konečně jsem věděl, jak se cítili hrdinové ve filmech. A taky proč byli pořád tak vysmátý.

Dojeli jsme na písčitou planinu před kaňonem. Treia sesedla a já se dal do testování a ladění řízení. Zanedlouho už jsem svištěl takovou rychlostí, až se za mnou zvedala oblaka zvířeného písku. Treia mi při jedné ostré zatáčce nadšeně zamávala. To ovšem netušila, že ji to čeká taky.

***

Mohl jsem ji celou cestu vézt vtandemu, a také to tak nejspíš bude. Jenže tu bylo to nejspíš. Kdykoliv se může něco podělat a její život pak může záviset na mašině. Nemůžu dovolit, aby umřela kvůli tomu, že jsem něco podělal nebo blbě zařval.

O hodinu později se ktomu postavila se sobě vlastní odvahou, kterou jsem tak obdivoval. Trochu znervózněla až vokamžiku, kdy jsem trval na tom, aby si přes kombinézu navlékla bezpečnostní vestu svýztuhami páteře a gelem absorbujícím nárazy. A ovšem také přilbu.

„Vždyť ty jsi nic ztoho nepotřeboval!“ založila si ruce vbok a byla neuvěřitelně roztomilá.

„Já mám sřízením zkušenosti. A vlastně jsem taky tak trochu riskoval.“

„Riskoval? Bylo to nebezpečné?“

„Moc ne. Ty na tom ale poletíš poprvé a bylo by nešťastné, kdyby sis ublížila.“

Rozhlédla se.

„Tak proto jsi nás vzal na místo, kde je spousta písku a málo starých lodí?“

„Ano. Také jsem se nechtěl zranit, kdybych se potřeboval předvádět.“

Přesně takhle jsem to říct nechtěl, ale t’ssaranský jazyk se učím za pochodu.

„Příště si také vezmeš přilbu!“

„Dobře…“

„Co jsi říkal?!“

„Rozkaz!“

Teprve pak si nechala zaklapnout hledí přilby. A já si mohl začít kousat nehty.

***

Tohle jen těžko poznáte od pohledu nebo po letmé známosti, ale Treia se ukázala jako adrenalinový šílenec. Netrvalo dlouho a prováděla sgravbikem věci, o které bych se nikdy nepokoušel.

Po jednom obzvláště vypečeném manévru zmizela i smašinou vpísku vysoké duny. Mohl jsem jen doufat, že se nedostala kplášti pohřbené lodě. Naštěstí se vzápětí zpísku vynořila vesele mávající ruka.

Rozběhl jsem se, abych jí pomohl vyhrabat se. A také, abych nastavil omezovač rychlosti.

***

Vzduch mi svištěl kolem hlavy, přesto jsem před sebe viděl bez obtíží. Lehká bojová přilba má přes oči hledí zpancéřového plastu. Na cestu kTreiině lodi jsem si zbroj po uvážení přece jen vzal. Na ochranu před Strážci (kterou stejně neposkytovala) jsem už ji sice nepotřeboval, ale ti nebyli jedinou hrozbou tohoto světa. Kromě toho jsem musel slíbit, že si přilbu vezmu.

Po ještě delším uvážení jsem doplnil bojové drogy vzásobníku integrovaném vlevém chrániči předloktí. Když se mi injektory zabořily do masa, bylo to hodně nepříjemné. Odvykl jsem si zatraceně rychle. A vracel se ktomu hodně nerad.

Treia se mi opět tiskla kzádům. Jen mě tentokrát kousek pod lopatkami tlačila její přilba. Tatáž, s níž se učila řídit. Žádná zdostupných pozemských zbrojí jí neseděla. Byla zkrátka na klonovou vojandu příliš drobná. Nakonec jsem jí vybavení doplnil o komlink do ucha.

Cesta přes poušť byla brnkačka a přes pahorkatinu vlastně také. Jen jsem po dobu, kdy jsme letěli přes kopce a údolí, nastavil automatické udržování stálé letové hladiny. Vbojové zóně bych si to netroufl, aby nás nesundala protiletecká obrana.

Za pahorkatinou jsem se vrátil ke kopírování terénu. Sice jsem se tak musel pekelně soustředit na kličkování mezi velikými kameny a krystaly, ale připadalo mi to bezpečnější. Všechno totiž šlo až příliš snadno.

***

„Pět živých cílů na jedenácti hodinách,“ ohlásil PP a promítl mi je do hledí.

Zatím to byly jen nezřetelné skvrny, vinfra spektru teplejší než okolí.

„Vidím je,“ potvrdil jsem, zpomalil a zastavil.

Byli jsme od nich necelých pět set metrů. Slyšet nás nemohli, gravibike je tišší než smrt.

„Co se děje?“ ozval se mi vuchu Treiin hlas.

„Sesedáme, nejsme tu sami.“

Vduchu jsem si projel mentální mapu a vzdálenosti. Cizinci museli být kousek od lodi.

„Kde jsou?“

Treia se rozhlížela po okolí. Nakonec si sundala přilbu, aby lépe viděla. Peří na hlavě měla celé slehlé.

„Nedaleko tvé lodi,“ ukázal jsem před nás. „Ještě docela daleko. Přepočítávání na sureky mi moc nejde. Možná dvě stě padesát.“

„Na osmdesát tři procent se jedná o humanoidy,“ napovídal snaživě PP.

„Přišli si pro mě,“ řekla tiše Treia.

Zvládla si to odvodit bez nápovědy. Já došel ke stejnému závěru.

„Ano, myslím, že to budou vaši,“ přikývl jsem.

Oči měla strachem otevřené doširoka. Vím, že ji ve spánku pronásledují noční můry. Nebylo těžké odhadnout proč. Strašně mě žralo, že jsem stím nemohl nic dělat. Doteď.

Stála tam a dívala se kzemi. Zvedl jsem jí bradu. Třásla se a ve mně se zvedal hněv. Přesto jsem se na ni dokázal povzbudivě usmát.

„Přece si nemyslíš, že jim tě nechám napospas? Tvůj druh se Solarů bojí. Tak jim připomenu proč.“

***

Pušku mám vpohotovosti a přibližuju se rychlým, plynulým krokem. Právě teď bych měl být od nepřátel tak sto metrů. PP mě naviguje vreálném čase.

Treiu jsem nechal u gravbiku. Nevěděl jsem, jak je na tom vboji, a tohle byla věc, kterou raději vyřídím sám. Nakopat prdele modrákům je hezké pokračování pozemské tradice.

Navíc se serou do mojí holky (nebo do někoho, kdo kní má za celý můj život nejblíž), takže další lidskou tradicí je vymlátit jim zuby zhuby. Přinejmenším.

Problém byl vtom, že senzory gravbiku jsou slabé a radar spíš pro formu. Ztoho důvodu jsem pořádně nevěděl, co mě na místě čeká.

Ukázalo se, že především to jsou dvě lodě, které zaparčily jen kousek od Treiina šífu. Přestože základní konstrukce byla podobná, na rozdíl od jejího korábu působily hranatěji a nebezpečněji. Dokonce disponovaly čímsi jako plátováním trupu. Maličko retro, ale když jim to šlape…

Obešel jsem hranatou skálu posetou barevnými krystaly všech možných druhů. Za ní se krčil Strážce. Číhal, pozornost upřenou na nezvané hosty. Krátce na mě pohlédl jako jeden profesionál na druhého.

Zřejmě jich měl také plné zuby. Nebo právě naopak. Neměl jich zuby plné dost.

Spustil jsem dalekohled integrovaný vhledí. Skupinku mezi loděmi jsem měl jako na dlani. Tak copak tu máme? Čtyři modráky ve vcelku praktických černých kimonech pokrytých pochybnými symboly.

Že by čarodějové? Jsou ověšení okultně se tvářící bižuterií a vruce drží divné vidlice, které vypadají trochu jako ladička. Že váhám.

Od lodi knim kráčel další. Tenhle byl svlečený do půli těla (naštěstí horní) a dával tak na odiv rituální jizvy, které vytvářely fialové vzory na modré kůži. Na palici měl fakt divnou vysokou a baňatou čapku. Jasnej šmoula.

***

Proč koukat na zvěrstvo jako Šmoulové? Dvě slova: chlastací soutěž. Schválně si někdy vyzkoušejte, jak dlouho se udržíte ve vertikální poloze, když do sebe musíte kopnout frťana po každém vyšmoulovat, šmoulézně, šmoulopádně a podobně. Jestli dáte díl a půl, je to sakra výkon.

Tedy koukali jsme i na další dětské seriály, i když zjiných důvodů. Tak třeba Gedžitka zRychlé roty je fakt kost.

***

Jeden bod kdobru jsem mu ovšem připsal za to, že si nezapomněl vzít hnědé kalhoty.

Také jsem zaregistroval, proč se notoricky nevrlý Strážce drží zpátky. U nohou jim stál artefakt hodně podobný tomu Treiinu, jen o byl o dost větší. Že se jim sním chce tahat, navíc vtéhle gravitaci…

Ale co, třeba se jim vybíjí pomaleji než nám. Zvedl jsem pušku a zamířil, tohle bude fakt sranda. Zaměřovací bod, který mi promítla optika, jsem pevně usadil na cíli, navolil průbojné a stiskl spoušť. Pro jistotu jsem tam rovnou poslal dávku tří střel.

Artefakt se převrátil a odpadlo zněj několik odštípnutých fragmentů. Popravdě to bylo trochu zklamání. Čekal jsem efektnější efekt.

Zjevně to ale stačilo, protože artefakt přestal pulzovat. Strážce na mě krátce pohlédl a vyrazil. Přitisknutý kzemi, ale pořád nechutně rychlý.

Šmoula a spol. se nejprve rozhlíželi po zvuku výstřelu. Vzápětí si však jeden znich všiml, co se přihodilo jejich artefaktu. Zaječel a ukazoval kzemi.

Shromáždění čarodějové zareagovali pohotově a vcelku rozumně – rozběhli se na všechny strany jako vyplašení píseční turbo tarbíci.

Vduchu jsem se pousmál a přepnul na tříštivé proti nechráněným živým cílům. Tohle bude ještě větší sranda, než jsem si myslel. Úplně jako na střelnici.

Úsměšek mi dlouho nevydržel, vzádech jsem ucítil upřený pohled.

***

Otočil jsem se a zamířil. Podél hlavně jsem se díval přímo zočí do oka. Oka spřibližně třiceticentimetrovým průměrem, červenou duhovkou a očním nervem jako ocáskem. Vznášelo se nad skálou o šest metrů dál.

„Prásk!“

Tříštivý náboj roztrhal oko na kusy. Cáry, krev a sklivec se dematerializovaly dřív, než dopadly na zem. O kus dál napravo se ozvalo zaječení. Přijít o oko, to nepotěší.

***

Já zatím tryskem vyrazil přibližně ve směru výkřiku. Útok spustí každou vteřinou.

Zapnul jsem pumpu, která do žil začala vhánět základní bojovou směs. Vzhledem ktomu, že jsem teď byl (nezvykle dlouho) čistej, snesu fakt hodně. Celý svět se mi zaostřil před očima stejně jako moje myšlení.

Za zády se mi ozval tupý úder, jako když pneumatický buchar zatlouká do země pilíř. Tlaková vlna mě udeřila do zad. Kamennou tříšť zbroj bez problémů zastavila. Ohlédl jsem se a za mnou se vkamenném podkladu objevil malý kráter, ze kterého se na všechny strany šířily praskliny.

Koukám, že nasadili spirituální, dronem naváděnou houfnici. Nakonec nebudou zase tak marní. Tuhle hru ale mohou hrát dva.

„Zaměřil jsi místo výkřiku?“ zeptal jsem se PP.

„S dostatečnou přesností,“ ujistil mě temně.

Pokusy o likvidaci svého uživatele zřejmě nesl se značnou nelibostí.

„Široký rozptyl!“ nařídil jsem.

Pak už stačilo jenom namířit přibližně ve směru cíle a stisknout spoušť. Možná jsem ji přidržel o něco déle, než bylo nutné.

Pohled na kouřové stopy řízených střel, které vylétly nejprve knebi a poté neomylně po oblouku zamířily za pahorek o kus dál přede mnou, byl uspokojivý. Bolestné výkřiky, které se ozvaly vzápětí, ještě uspokojivější.

Teď ovšem nebyl čas usnout na vavřínech. Znovu jsem se rozběhl. Tentokrát jsem totiž svou pozici odkryl já.

***

Proběhl jsem kolem skaliska, které by mě mělo od nepřátelské artilerie oddělovat, trochu větší rychlostí, než jsem původně zamýšlel. Ještě o něco rychleji, a začal bych driftovat jako japonští anime šermíři.

Málem jsem vrazil do tmavého roucha sornamenty. A vida, on to osamělý pěšák vpoli.

Modrák pomaloučku zvedal jednu z vidlic. Aspoň jsem si ji mohl lépe prohlédnout. Tvar ladičky jsem strefil dobře, jen byla složitě zdobená zářezy a čímsi jako runami. Její kov se podobal leštěnému bronzu.

Chlapík ji pořád zvedal, ale nezvedl. Já měl dost času hodit flintu na záda a vytáhnout nůž smonočepelí. Usekl jsem mu nohu vkoleni a bodl ho mezi žebra. To vše jsem stihl, zatímco jsem probíhal kolem něj.

Ztoho bylo jasné, že už naplno svištím na křídlech bojového tripu.

***

Posledních deset metrů a vlétl jsem přímo mezi ně. Vcelku solidní sedmičlenná skupinka, pokud tedy nepočítám i toho, který ležel bez hnutí vmodré kaluži.

Pravda, tomu nejbližšímu paže visela na roztřepeném kusu tkáně, který mu zbyl zramene. Přestože to nebyla zrovna mířenka, stejně jsem od své střelby čekal o dost lepší výsledek.

***

Švihnutí čepele. Modrá krev vystříkla zhrudníku skoro jednorukého. Ostří snadno prošlo skrz žebra a hrudní kost. Ať nikdo neříká, že jen tak odcházím od rozdělané práce.

***

Jeden řez, jeden mrtvý. Smonočepelí nemusíte řezy napravovat. Zvláštní, myslel jsem si, že budou mít kouzelné štíty nebo tak něco. Je pravda, že jsem při útoku měl pocit, jako by mi ruka snožem na moment uvízla vmedu, ale hned to zase pominulo.

Zmáknul jsem dva, ale tak moc jsem se zabral do práce, že jsem si nevšiml modráka, který dokázal reagovat o dost rychleji než ostatní. Měl zdobnější roucho a vzhledem ktomu, že mě stíhal, zřejmě taky na něčem jel. Jen místo drog to bude ta jejich Ssrirah.

Problém byl vtom, že na mě mířil vidlicí, jako bych byl pečený krocan.

***

Mezi hroty stolovacího náčiní proběhl modrý elektrický výboj.

Sakra! Blesku neuhnu ani nadopovaný. Udeřil přímo do mě a…

A nic. Tedy skoro nic. Zuby drnčely, svaly brněly a bolestivě se samy stahovaly. Dokonce mi po kůži přeběhlo několik tenkých elektrických oblouků.

Už jsem si párkrát sáhnul na dráty pod napětím a přišlo mi to horší.

„Tohle bylo všechno?“ zavrčel jsem, až se rozklepal pro změnu on.

Jenom na mě třeštil oči a němě otevíral a zavíral ústa.

Neměl jsem to srdce se na to dál dívat, zjevně potřeboval aspoň na okamžik spočinout. Tak jsem mu levým hákem položil hlavu na rameno. Podle všeho to zabralo, jen ten vpravém úhlu zalomený krk už asi nerozdýchá.

***

„Solar! Je to Solar!“ ozval se zděšený výkřik.

Stihl jsem zabít ještě jednoho, ale poslední dva se rozběhli každý na jinou stranu, jako když střelí. A to jsem měl vruce jenom nůž. Koukám, že strašlivá pověst má i pár nevýhod.

***

Rozhlédl jsem se po bojišti, jestli bych nekápl na něco užitečného. Kromě krve, těl i jejich částí a osiřelých vidliček spíš nic než moc. Počkat, matně si vzpomínám na filmy sbrejlatým kouzelníkem. Jestli oni ty vidlice nepoužívají jako čarodějové ve filmu klacíky… hůlky, chci říct.

Něco přece, uprostřed jedné zkaluží stál starý známý artefakt. Zdrhali vtakovém kalupu, že tady nechali pomůcky nezbytné pro přežití. Každopádně my ho nepotřebovali a ještě by mohl padnout do špatných rukou, což byly vlastně všechny ostatní. Dvě dávky.

***

Doprava, nebo doleva? Doleva je to blíž klodím. Těm bych se měl podívat na zoubek přednostně. Strochou štěstí bych mohl najít zmizelého, abych ho nechal zmizet definitivně.

Jak jsem zjistil, uprchlík se daleko nedostal. Jeden ze Strážců ho dostal sotva o pět metrů dál. Sevší opatrností jsem ho obešel. Rušit kolegu při obědě by bylo neslušné. Kromě toho mu T’ssaran podle všeho dost šmakoval. Takové mlaskání jsem naposledy slyšel při grilovačce vhangáru B.

***

O kus dál se skupinka čtyř čarodějů bránila několika Strážcům hotovým přívalem zaklínadel. Proč se Strážci obezřetně drželi dál, jsem zjistil během okamžiku. Kouzelníci si ke své smůle jako obrannou pozici vybrali obří trs divných krystalů, na které si Treia dávala zatracený pozor. Když začaly silně blikat, urychleně jsem se pakoval.

Dobře jsem udělal. Výbuch za mými zády byl sice hezky duhový, ale taky zatraceně silný.

***

První zjejich šífů jsem měl na dohled, ale zaradoval jsem se předčasně. Padl jsem totiž do pasti.

Letěla ke mně ohnivá koule o průměru dva metry. Ať už jsem jakejkoliv, ohnivzdornej nejsem. Proskočil jsem pod koulí para kotoulem tak těsně, že jsem na zádech na okamžik ucítil žár. Zásah něčím takovým by mi vážně neudělal dobře.

Skončil jsem vkleku, ale zamířit jsem nestihl. Druhá koule se blížila sneodvratností komety. Sotva jsem se zvládl ukrýt za jeden zrozměrnějších balvanů.

Čarodějové byli tři a střídali se vsesílání. Otázka byla, kdo vydrží déle. Na sebe bych nevsadil, protože kámen se začínal nepříjemně rozpalovat.

***

Ozvalo se „Vhúš!“ dalšího fireballu a okraj kamene sezabarvil do červena.

„Stihnul jsi je zaměřit, že jo?“

„Ano, ale…“

„Vhúš!“

***

„Vhúš!“

Tři-dva-jedna… teď!

***