Pověsti bratří Grimmů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Ruth J. Weiniger

Pověsti bratří Grimmů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha vychází s podporou Ministerstva kultury ČR

Selection, Editorial & Translation © Ruth J. Weiniger, 2024

Illustrations © Sabina Chalupová, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-267-3050-7

ISBN e-knihy 978-80-267-3057-6 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-3058-3 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-267-3054-5 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Příběhy z území Čech

Tři havíři z Kutné Hory

Drei Bergleute aus Kuttenberg

V Čechách je Kutná Hora1 a tam pracovali dlouhá léta tři havíři a každý tak poctivě vydělával na chléb pro svoji ženu a děti. Když šli ráno do dolu, brali s sebou tři věci: zaprvé modlitební knížku, zadruhé lampu, ale s olejem jen na jeden den, a zatřetí trochu chleba, který jim taky vystačil jen na jeden den. Než započali práci, pomodlili se k Bohu, aby je ráčil v dole ochraňovat, a pak se utěšeně pustili do pilné práce.

1 - V bohatém repertoáru kutnohorských pověstí tento příběh nenajdeme.

I přihodilo se, že když jednoho dne pracovali a schylovalo se k večeru, štola se vepředu sesula a vchod zůstal zavalený. Mysleli, že jsou pohřbeni, a říkali si: „Ach Bože! My ubozí havíři musíme umřít hlady! Máme chléb jen na jeden den a jen na jeden den oleje v lampě!“

Poručili se Bohu a měli za to, že brzy zemřou. Nechtěli však zahálet, a tak dokud měli síly, pracovali dál a přitom se modlili. Tak se stalo, že jejich světlo hořelo sedm let a malý kousek chleba, z něhož denně jedli, jim také nedošel, ale byl pořád stejně velký a jim připadalo, že těch sedm let byl jen jediný den. Ale protože si nemohli stříhat vlasy ani holit vousy, narostly jim na loket dlouhé. Jejich ženy mezitím měly za to, že jejich muži jsou mrtví, že je už nikdy neuvidí, a chtěly se provdat za jiné.

Tu se stalo, že jeden z nich z celého srdce zatoužil: „Ach! Kdybych tak mohl ještě jednou vidět denní světlo, pak bych umřel rád!“

Druhý řekl: „Ach! Kdybych tak mohl ještě jednou zasednout doma se ženou ke stolu a pojíst, pak bych umřel rád!“

Tu řekl i třetí: „Ach! Kdybych tak mohl v poklidu a spokojenosti prožít ještě jeden rok se svojí ženou, umřel bych rád!“

Jak to vyslovili, v hoře to mocně zapraštělo a rozskočila se. První došel ke skulině, pohlédl vzhůru a spatřil modré nebe. A jen se potěšil denním světlem, klesl mrtev k zemi. Hora se však rozevírala čím dál víc, a tak se zvětšovala i skulina. Ti dva pracovali dál, vysekali si schody, vylezli nahoru a nakonec vyšli ven. Šli do vsi a do svých domků a sháněli svoje ženy, ty je však už nechtěly znát.

Řekli: „Copak jste neměly muže?“

„Ano,“ odpověděly, „ti jsou ale už sedm let mrtví a leží pohřbeni v Kutné Hoře!“

Druhý řekl své ženě: „Já jsem tvůj muž!“ Ale nechtěla tomu uvěřit, protože měl na loket dlouhý vous a nebyl vůbec k poznání.

Řekl jí: „Přines mi nůž na vousy, který leží nahoře ve skříni, a k tomu kousek mýdla.“ Oholil si vousy, učesal se a umyl, a když byl hotový, viděla, že je to její muž. Z celého srdce se zaradovala, přinesla, co měla nejlepšího k jídlu a pití, prostřela stůl, zasedli spolu a spokojeně jedli. Když byl ale její muž sytý a právě dojedl poslední sousto chleba, padl a byl mrtev.

Třetí havíř žil se svou ženou celý rok v klidu a pokoji. Když byl ale rok pryč, v tutéž hodinu, kdy vyšel z hory, padl mrtev a jeho žena s ním. Tak jim Bůh pro jejich zbožnost vyplnil přání.

Pasáčci

Die Hirtenjungen

O svatém Janu přišli do oblasti Svatošských skal dva pasáčci, kteří líčili na ptáčata. Všimli si, že tam dole jsou otevřená dvířka. Zvědavost je hnala dovnitř. V koutě stály dvě veliké truhlice, jedna otevřená, druhá zamčená. V té otevřené byla obrovská hromada peněz. Honem po nich sáhli a naplnili si jimi chlebníčky. Vtom na ně padla hrůza. Spěchali ke dveřím a první jimi naštěstí prošel. Když za ním ale procházel ten druhý, panty příšerně zaskřípěly. Rychle skočil přes práh. Dveře se přibouchly a utrhly mu dřevěný podpatek na levé botě. Tak z toho vyvázl ještě dobře. Peníze donesli rodičům, kteří se nad tím zaradovali.

Kamenné svatební lože

Das steinerne Brautbett

V německých Čechách se tyčí skála, jejíž vrcholek, rozdělený na dvě části, tvoří jakoby lože či postel. Vypráví se o ní: Kdysi tu stával zámek, v němž žila vznešená paní s jedinou dcerou. Ta proti matčině vůli milovala mladého pána ze sousedství, a matka nechtěla dovolit, aby se za něj provdala. Dcera však překročila přikázání a tajně se milému zaslíbila s tím, že počkají, až matka zemře, a pak se dají oddat. Jenže matka se o jejich zasnoubení před smrtí dověděla, pronesla těžkou kletbu a úpěnlivě prosila Boha, ať ji vyslyší a promění dceřino svatební lože v kámen. Když matka zemřela, podala neposlušná dcera ruku ženichovi a ve skalním zámku se slavila okázalá svatba. O půlnoci, když vstoupili do svatební komnaty, rozlehlo se po celém okolí příšerné zahřmění. Nazítří ráno byl zámek pryč, ke skále nevedla žádná cesta ani stezka a na vrcholku seděla nevěsta na kamenném loži, které lze dodnes jasně vidět a pozorovat. Žádný člověk ji nedokázal vysvobodit a každý, kdo se k ní pokoušel vyšplhat, se zřítil ze srázu. Tak musela vyhladovět a zahynout. Její mrtvolu sežrali havrani.

Kramář a myš

Der Krämer und die Maus

Před dávnými lety šel Šumavou směrem k Rychnovu chudý kramář. Přišla na něj únava a usedl, aby pojedl kus chleba – to jediné, čím mohl zahnat hlad. Zatímco jedl, spatřil, jak mu kolem nohou pobíhá myška. Nakonec se před ním usadila, jako by na něco čekala. Dobrosrdečně jí hodil několik drobtů, třebaže je sám potřeboval. Myška je hned schroupala. Dokud měl, dával jí vždycky po kousku a tak spolu spořádaně poobědvali. Pak kramář vstal, aby se z blízkého pramene napil vody. Když se vrátil, hle, na zemi ležel zlaťák a myš zrovna přibíhala s druhým. Položila ho a odběhla, aby přitáhla třetí. Kramář šel za ní a uviděl, že zmizela v díře a vzápětí se z ní vrací se zlatem. Vzal tedy hůl, odhrnul zem a našel veliký poklad ze samých zlaťáků. Vyzdvihl ho a ohlédl se po myšce. Ta však zmizela. Pln radosti odnesl peníze do Rychnova, jednu polovinu rozdal chudým a za druhou tam nechal postavit kostel. Ten příběh byl na věčnou paměť vytesán do kamene a podnes je v Čechách k vidění v kostele Nejsvětější Trojice v Rychnově.2

- Dohledat místo této pověsti není jednoduché. Předně: v oblasti Šumavy jsou dva Rychnovy, totiž Rychnov nad Malší (dnes část obce Dolní Dvořiště v okrese Český Krumlov) a Rychnov u Nových Hradů (dnes součást Horní Stropnice v okrese České Budějovice). Ani v jednom z obou Rychnovů se nenachází kostel zasvěcený Nejsvětější Trojici, na rozdíl od východočeského Rychnova nad Kněžnou, kde je součástí tamějšího zámeckého komplexu skutečně svatotrojiční kostel od Jana Blažeje Santiniho. Navíc Grimmové pověst převzali z díla Gottfrieda Immanuela Wenzela (1754–1809) Dramatisirte Erzählungen aus dem Gebiete des Wunderbaren und dem Reiche der Zauberer, Schwarzkünstler, Hexen, Schatzgräber, Geisterbanner und Geisterseher („Dramatizované povídky z oblasti podivuhodného a z říše kouzelníků, černokněžníků, čarodějnic, hledačů pokladů, zaříkávačů a a duchovidců“). Nejpravděpodobněji se pověst vztahuje k jinému kostelu v novohradské oblasti: u Trhových Svinů (necelých 10 km od Horní Stropnice) se skutečně nachází poutní kostel Nejsvětější Trojice. Tato geometricky pozoruhodná stavba (rovnostranný trojúhelník v pravidelném šestiúhelníku) byla vystavěna na starším poutním místě s údajně léčivou studánkou (ta je dnes v trojboké kapli u kostela). Vyobrazení této pověsti však není v žádném z těchto kostelů zmíněno – i když, možná jsme se jen špatně dívali…

Zakletý král v hradu Schildheiß

Der verzauberte König zu Schildheiß

Starý hrad Schildheiß3 v pustých lesích a horách německých Čech měl být znovu postaven a obnoven. Když políři a zedníci prozkoumávali rozvaliny a základy, objevili pod zemí mnoho chodeb a sklepů, víc, než by jen pomyslili. V jednom sklepení seděl na stolci mocný král, který se jen leskl a blyštil drahokamy, a po jeho pravici stála bez hnutí půvabná panna, jež králi držela hlavu, nejinak než jako by tam odpočíval. Když se opatrně a s touhou po kořisti přiblížili, změnila se panna v hada dštícího oheň, takže se museli zas vzdálit. O příhodě však zpravili svého pána, který do toho sklepení ihned sešel a slyšel v něm tu pannu hořce vzdychat. Pak do té jeskyně vstoupil se psem a v jeskyni se objevil oheň a dým, a tak rytíř trochu ustoupil a psa, který utekl, považoval za ztraceného. Oheň pohasl, a když se přiblížil znovu, spatřil, že pes neutrpěl ani škrábnutí a panna jej drží v náručí a na zdi stojí nápis, jenž mu předpovídá zkázu. Smělost jej však hnala do dobrodružství, a tak ho pohltily plameny.

3 - Pověst jednotlivými motivy připomíná vyprávění o vládci spícím v hoře nebo hradním sklepení – viz oddíl Předpovědi o návratu skrytého vládce a o konci světa –, na rozdíl od většiny z nich nekončí zprávou o králově budoucím návratu, ale závěrem čistě hororovým.

Helfenstein

Der Helfenstein

V Čechách na kopci Rýzmberk (Reisenberg), na míli od Trutnova, stojí Helfenstein,4 vysoká skála, na níž kdysi stál hrad loupeživých rytířů. Pak se ale propadl do země a nikdo neví, kam se poděli ti, kdo v něm žili. Roku 1614 šla na čtvrt míle odtamtud, u Maršova, mladá dívka, která nedaleko té skály vedla dobytek na pastvu. Bylo s ní ještě několik dalších dětí. Řekla jim: „Pojďte, půjdem na Helfenstein. Třeba bude otevřený a uvidíme ten veliký sud vína.“ Přijdou tam, skála je otevřená, železné dveře jsou dokořán a visí na nich zámek se spoustou malých klíčků. Jdou zvědavě blíž a nakonec vstoupí dovnitř. Je tam poměrně velká předsíň a za ní další dveře. Projdou jimi, ve druhé síni leží různé domácí náčiní, a hlavně veliký vinný sud o objemu deseti věder, z něhož už odpadla většina dužin, ale aby z něj víno nevyteklo, je na něm navlečená kůže, tlustá jak palec. Všichni čtyři se jí dotýkali rukama, chvěla se a byla poddajná jak vejce s měkkou skořápkou. Zatímco si to prohlíželi, vyšel z krásné světnice pěkně oděný pán, na klobouku rudé péro a v ruce velikou cínovou konvici, aby donesl víno. Jak otevřel dveře, viděli, že ve světnici je veselo, u dvou stolů tam sedí krásní pánové a paní, poslouchají hudbu a veselí se. Ten, který čepuje víno, dívku s dětmi přivítá a pozve je do místnosti. Děti se vylekají a nejraději by utekly, dívka však řekne, že jsou moc špinaví, a nemohou proto vejít k tak pěkně oblečeným lidem. On jim přesto nabídne pití a podá konvici. Když ji vyprázdní, přikáže jim, ať počkají, dokud nedonese další. Jakmile odešel, nejstarší povídá: „Pojďme pryč, tohle nedopadne dobře. Říká se, že ti lidé se sem do té hory propadli.“

- Najít skutečné místo, k němuž se pověst váže, znamená projít řadu podobných místních jmen. Známý moravský hrad Helfštýn můžeme vyloučit. Vyloučíme i hrad Rýzmberg („Obří hora“) u západočeské Kdyně a budeme se prozatím řídit údaji „na míli od Trutnova“ a „u Maršova“. Tady se nabízí Horní Maršov a navazující části, které jsou dnes součástí města Svoboda nad Úpou, nebo 22 km vzdálený Maršov u Úpice). Jelikož v okolí Horního Maršova se žádný starý hrad nenachází – hrádek Aichelburg je zajímavá, ale novodobá památka –, obrátíme se k Maršovu nad Úpicí. Přibližně 2 km od něj nacházíme zříceninu hradu Vízmburk (Wiesenburg).

Na Vízmburku sídlila po husitských válkách vojenská posádka, která spolu s posádkami dalších východočeských hradů skutečně podnikala loupežné výpady proti slezským městům. Ta se rozhodla situaci vyřešit mírovou, ač poněkud nákladnou cestou a roku 1447 „po sv. Duchu všechna knížata slezská spolu s městy Vratislaví, Svídnicí, Zhořelcem, Budyšínem, Žitavou a dalšími městy, která jim patřila, vytáhli, a když mezi sebou sebrali peníze, vykoupili od pánů a zemanů hrady, ze kterých jim silně škodili a loupili, jako Vízmburk pana Jiříka Vízmburského z Dubé… Hrady zaplatili hotovými penězi a pak je zbořili a zničili…“ (Staré letopisy české)

V českém prostředí se k pokladu ve vízmburském podzemí vážou pověsti o horách vydávajících poklady během Velikonoc, jejichž klasické podání známe z balady Poklad od Karla Jaromíra Erbena (Kytice), ale třeba i ze seriálu Krkonošské pohádky (epizoda „Jak šel Trautenberk do hor pro poklad“) podle knih Marie Kubátové.

Ve verzi, kterou zachytil Petr Cicák, se jedná o chudou děvečku Antošku z Havlovic, které se prý o Květné neděli zaběhla do hradních rozvalin jalůvka a děvečka ve sklepení nechá synka Petříka. Jméno dítěte Petříka (Petr – řec. „skála“ – tu nemusí být náhodné) se objevuje i v další Cicákem zachycené pověsti, podle níž šlo o synka chudé vdovy, který se do sklepení o Velikonocích zatoulal sám. Matka jej vynesla ven na poslední chvíli a hora se za ní ihned zavřela. Doma však našla v chlapcových kapsičkách zlaté šperky, které jim zajistily dobré živobytí. Hůře pochodil Josef Petrů zvaný „Dobášek“ ze Lhoty u Kostelce, kterému v otevření truhly (jistě s poklady!) zabránili dva černí kocouři.

Grimmovskou legendu převyprávěl v české literatuře Václav Horyna ve sbírce Perly mezi kamením (1980, s. 182–184). Hlavní hrdinkou příběhu je srdnatá dívka Bětka a ryze česká jména mají i krávy – Stračena a Malina.

Tak všichni vyjdou rychle ven a po několika krocích za sebou uslyší, jak něco s třeskotem padá. Strašně je to vyděsí.

Po hodině zas ta nejstarší povídá: „Půjdem tam ještě jednou a podíváme se, co to bylo, co to tam tak třískalo.“

Ostatní nechtěli, ale protože ta velká dívka byla tak odvážná, že chtěla jít sama, šli za ní. Nespatřili ale už ani vchod, ani železné dveře, skála byla uzavřená. Když přihnali dobytek, vyprávěli všechno rodičům a ti to oznámili správci. Lidé si pak často chodili skálu prohlížet, ale pokaždé už ji našli zavřenou.

Houskové boty

Die Semmel-Schuhe

Na Klatovsku, čtvrt hodiny od vsi Horní Kamenice (Oberkamenz), stával na kopci zvaném Hrádek (Hradekberg) hrad, ze kterého už zbyly jen rozvaliny.5 Před dávnými časy nechal hradní pán postavit most až do Staňkova (Stankau), který je odtamtud hodinu cesty, a po tom mostě se pak z hradu chodilo do kostela. Tento hradní pán měl mladou, domýšlivou dceru, která byla pýchou tak posedlá, že si dávala vydlabávat housky a pak si je nazouvala místo bot. Když v těch botách šla jednou po mostě do kostela a právě stoupla na poslední schod, propadla se i s celým hradem do země. Obrys její nohy lze dodnes vidět zřetelně otištěný do kamene, který býval schodem onoho mostu.

5 - Pověst se váže k pozůstatkům hradu Lacembok u Staňkova. Západně od hradu, směrem ke Staňkovu, se nacházejí dva rybníky, dnes označované jako Vížka I a II. Ty byly založeny jako součást ochranného systému hradu a jedna z hrází (dnes již zaniklá) kdysi přímo navazovala na jádro hradu. Mezi oběma rybníky je asi padesátimetrový předěl, který s trochou fantazie spojuje hrad s kostelem sv. Jakuba Většího na staňkovském náměstí. Tak asi vznikla představa jakéhosi obrovitého mostu, klenoucího se přes údolí Srbického potoka. Hrad, založený asi ve 2. polovině 13. století, se dočkal rozkvětu ve 2. polovině 14. století, kdy se v nedalekých Krchlebech rýžovalo zlato. Během husitských válek byl ale vypálen, což znamenalo náhlý zánik sídla, které krátce předtím začalo rychle nabývat na bohatství i moci, což mohlo být vykládáno jako vliv nadpřirozených sil. V českém prostředí se k Hrádku vážou pověsti o zlatém pokladu v hradní cisterně nebo v tajných chodbách, které prý vedly do bývalé tvrze v dnešní obci Hlohová, vzdálené přes 2 km.

Chlebové boty

Die Brot-Schuhe

Jedné měšťance zemřelo dítě, které pro ni bylo jak zřítelnice oka. Nevěděla, co by pro ně mohla ještě učinit pěkného a dobrého, než přijde pod zem a ona už je nikdy neuvidí. A jak je co nejlépe zdobila a oblékala do rakvičky, nezdály se jí botičky dost dobré. Vzala tu nejbělejší mouku, kterou měla, zadělala těsto a upekla děcku botičky z chleba. V těch botičkách bylo dítě pohřbeno, jenomže nedalo matce klidu a celé nešťastné se jí zjevovalo, dokud rakev zas nevykopali, nesundali mu chlebové botičky z nohou a nedali mu jiné, opravdové. Potom se utišilo.

Svatošské skály 6

6 - Pověst je dobře známá i v českém prostředí.

Hans Heilings Felsen

Nad Ohří, u vesnice Doubí, se tyčí podivné skály, kterým lid říká Svatošské a o nichž se praví:

Před dávnými časy žil v tom kraji jistý muž jménem Jan Svatoš (Hans Heiling), který měl dost peněz a jmění. Každý pátek se zavřel u sebe doma a ten den ho nikdo neviděl. Tento Svatoš byl ve spolku s ďáblem, a když uviděl kříž, utíkal pryč. Jednou se prý zamiloval do krásné dívky, které se také zpočátku zamlouval, ale pak ho odmítla. Když po čase slavila se svým ženichem a mnoha hosty svatbu, objevil se mezi nimi vprostřed noci, ve dvanáct hodin, Svatoš a zakřičel: „Čerte, zbavím tě tvé služby, když pro mne tuhletu zničíš!“

Čert odpověděl: „Jsi tedy můj!“ A proměnil všechny svatebčany ve skály. Stojí tu ženich s nevěstou a objímají se, ostatní lomí rukama. Jan Svatoš se vrhl ze skály do Ohře, která ho se sykotem pohltila a už ho nikdy nikdo nespatřil. Ještě dnes si lidé ukazují skalní sochy – Milence, Tchána a Hosty. Ukazují si i místo, z něhož se Svatoš vrhl dolů.

Zkamenělí trpaslíci

Steinverwandelte Zwerge

V Čechách nedaleko Lokte je drsné, ale krásné údolí, jímž se skoro až do Karlových Varů vine mnoha zákruty Ohře, a tam je slavná Trpasličí jeskyně (Zwergenhöhle).7 Obyvatelé sousedních vesnic a měst o ní vyprávějí toto: V dávných dobách bydleli v těch skalách trpaslíci, kteří si tam v tichosti žili. Nikomu neškodili, naopak, v nouzi a zármutku sousedům pomáhali. Dlouhou dobu je ovládal mocný zaříkávač duchů, ale jednou, zrovna když se chystali slavit svatbu a vydali se průvodem do svého kostela, zaříkávač se strašlivě rozhněval a proměnil je v kámen, nebo spíš, protože to byli nezničitelní duchové, je do těch kamenů zaklel. Té řadě skalisek se dodnes říká „zakletá trpasličí svatba“ (verwünschte Zwergen-Hochzeit) a je vidět, jak trpaslíci postávají v různých pozicích na vrcholcích kopců. Uprostřed jedné skály ukazují podobu trpaslíka, který se zdržel ve svém příbytku, zatímco ostatní se snažili uniknout kletbě, a tak zkameněl právě ve chvíli, když z okna vyhlížel pomoc.

7 - V českém prostředí je dnes turisticky proslavená spíš Trpasličí jeskyně na okraji Rynartic u Jetřichovic v Českosaském Švýcarsku, kterou zdobí reliéfy Sněhurky a trpaslíků od místního umělce Eduarda Vatera z roku 1833. Hledat mezi různými jeskyněmi v okolí Lokte tu pravou dnes nebude lehký úkol, vchod do ní navíc mohl být časem zavalen.

V Lokti na radnici také dodnes ukazují podlého a chamtivého purkrabího, zakletého do hroudy zvonivého kovu. Pověst praví, že ten, kdo je poskvrněný smrtelným hříchem, tu hroudu neuzvedne.8

8 - Pověst je známá i v českém prostředí, navíc jsou zde uvedena jména purkrabího. Měl jím být buď Gerhard von Wustenfels, který údajně nechával těla popravených máčet ve vřídelní vodě a obalené vřídelním kamenem je pak pro výstrahu dával věšet na cestě k hradu Loket. Za to, či za vymáhání lichvářské částky od chudé vdovy, byl zaklet v kámen „jako jeho kamenné srdce“. Podle jiných verzí to byl Botho von Eulenburg, jehož prý srazil blesk, když na poli křičel na poddané.

Pokud jde o samotný kámen, jedná se o nejstarší zdokumentovaný meteorit z českého území. Nejstarší zprávy vážící se k meteoritu pocházejí z doby kolem roku 1400 a prokazatelně býval ukazován již v 17. století. Jeho zbytky jsou dnes součástí hradu Loket. Původně asi 106 až 107 kg vážící meteorit byl v 18. století v rámci výzkumů rozřezán a jeho kusy se nacházejí v řadě přírodovědných muzeí: největší ve Vídni, další v Národním muzeu v Praze; jeho části se vystavují také v Německu, Švédsku, Velké Británii, Indii či USA.

Svatošští trpaslíci

Die Heilingszwerge

U řeky Ohře mezi dvorcem Wildenau a zámkem Doubí (Aicha) se tyčí závratně vysoké skály, jimž se odpradávna říká Svatošské (Heilingsfelsen). Na jejich úpatí je vidět jeskyni, která je zevnitř klenutá, zvenčí ji však lze rozeznat jen podle malého otvoru, do něhož musí člověk lézt sehnutý. Tu jeskyni obývali trpaslíčci, jimž prý nakonec vládl jako kníže neznámý starý muž jménem Heiling. Jednou se prý nějaká žena, příslušná do vsi Tašovice (Taschwitz), vydala v předvečer svatých Petra a Pavla do lesa na jahody. Zastihla ji noc, když tu uviděla ve skalách pěkný domek. Vstoupila dovnitř a jakmile otevřela dveře, spatřila sedět u stolu starého muže, jak cosi horlivě a prudkými tahy sepisuje. Kromě toho starce už v místnosti nebylo živé duše, ale po všech koutech něco šramotilo. Žena se polekala a zděsila a zeptala se starce: „Kde to vlastně jsem?“ Stařec odvětil, že se jmenuje Svatoš (Heiling), ale brzy musí odejít, „protože dvě třetiny mých trpaslíků jsou už pryč, utekli.“ Tato podivná odpověď ženu zneklidnila ještě víc a chtěla se vyptávat dál, ale on jí přikázal, ať mlčí, a dodal: „Kdybyste nepřišla zrovna v tuto podivnou chvíli, tak byste nocleh nenašla.“ Vyděšená žena se pokorně schoulila do kouta a tiše usnula. Když se ráno vzbudila uprostřed skal, myslila, že se jí to zdálo, protože nikde neviděla žádné stavení. Šťastná a spokojená, že se jí v těch nebezpečných místech nic nepřihodilo, spěchala do vsi. Tam ale bylo všecko změněné a divné. Domy byly postavené nově a jinak, neznala lidi, které potkávala, a oni neznali ji. Nakonec jen stěží našla chatrč, v níž bydlela. I ta byla postavená lépe, jenom ji stínil tentýž dub, který kdysi zasadil její dědeček. Když ale vstoupila do světnice, neznámí lidé ji vykázali ze dveří jako cizí, a tak s pláčem a nářkem běhala po vsi. Lidé ji považovali za šílenou a odvedli ji k vrchnosti. Tam ji vyslechli a prošetřili její záležitost. A zjistili, že v kronikách a kostelních knihách stojí, že právě před sto lety se přesně v tento den nevrátila domů žena jejího jména, která šla do lesa na jahody a kterou už pak nikdo nenašel. Tak se jasně prokázalo, že před sto lety usnula ve skalách a že za tu dobu nezestárla. Zbylé roky dožila klidně a bez starostí a celá obec se o ni řádně starala, aby jí vynahradila, že ji postihly zlé čáry.

Duha nad odsouzenci9

9 - Pověst je známá i v českém prostředí.

Regenbogen über Verurtheilten

Když v červnu 1621 mělo být v Praze popraveno sedmadvacet význačných mužů, kteří byli zapleteni do českého povstání, tu jeden z nich, Jan Kutnauer,10 vůdce staroměstských měšťanů, volal naléhavě k nebesům, ať sešlou jemu a ostatním měšťanům znamení milosti, a to s takovou důvěrou, jako by vůbec nepochyboval, že je dostane. Když se pak už schylovalo k vykonání rozsudku, objevila se po krátkém deštíku nad kopcem zvaným „Hora sv. Vavřince“ (Lorenz-Berg – Petřín) duha ve tvaru kříže. Pro útěchu odsouzených zůstala na nebi asi hodinu.

10 - Jan Kutnauer ze Sonnenštejna (1581 – 21. 6. 1621), konšel a purkmistr Starého města pražského, prokurátor Českobratrské církve, též vinárník, advokát a hejtman stavovského povstání. Byl popraven oběšením na trámu vystrčeném z okna Staroměstské radnice.

Trpaslíci, koboldi a permoníci

Scherfenberger a trpaslík11

11 - Příběh se váže k bitvě na Wallersbergu 14. 3. 1293, při níž se střetla vojska hraběte Ulricha II. z Heunburgu (zemř. 1308) na jedné straně a kraňského vévody Meinharda (1239–1295) na straně druhé. Meinhard byl letitým spojencem Rudolfa I. Habsburského (1218–1291), zatímco Ulrich stál dlouhá léta na straně krále Přemysla Otakara II. (1233–1278), mimo jiné ve sporu o Štýrsko; jako takový byl roku 1268 přítomen u tajné dohody v Poděbradech. Roku 1291 stanul v čele povstání štýrské šlechty, která si chtěla po Rudolfově smrti zvolit za vládce vévodu Otu Bavorského (1261–1312). Hlavní hrdina tohoto příběhu, Wilhelm von Schärfenberg z Kraňska, byl skutečně Ulrichovým přítelem a přispěchal mu na pomoc, když se Ulrich opevnil v hradu Griffen. Šlo o vážný přečin, protože Wilhelm byl předtím Meinhardovým spojencem. Navíc byl vnímán jako porušení tzv. Rýnské přísahy (1273), zavazující Wilhelma von Schärfenberg k loajálnosti vůči Habsburkům. Meinhard vyslal Konráda III. z Auffensteinu, aby povstání potlačil. To se podařilo, Wilhelm s dalšími v bitvě padl a Ulrich byl poražen.

Der Scherfenberger und der Zwerg

Tyrolský hrabě Mainhard, který z rozkazu císaře Rudolfa Habsburského dobyl Štýrsko a Korutany a byl jmenován korutanským vévodou, byl ve sporu s hrabětem Ulrichem z Heunburgu. S Ulrichem se proti Mainhardovi nevěrně a nevděčně spojil Wilhelm ze Scherfenbergu. Ten se ale v boji ztratil a Konrád z Aufensteinu, který bojoval za Mainharda, se ho vydal hledat.

Našli pak Scherfenberga ležet na písku probodeného kopím. Sedm měl ran, ale bolest jedinou. Aufenstein se ho zeptal, zda je pan Wilhelm ze Scherfenburgu.

„Ano. A jste-li vy Konrád z Aufensteinu, přistupte ke mně.“

Tu Scherfenberg raněnými ústy promluvil: „Vezměte si tento prsten. Dokud jej budete mít při sobě, bohatství a světská sláva se od vás neodloučí.“ S těmi slovy si stáhl prsten z ruky a podal mu jej. Vtom přijel Heinrich Told a slyšel, že tu leží Scherfenberg.

„Tak to je ten,“ pravil, „který porušil věrnost mému pánu a Bůh na něm v této hodině vykonal pomstu.“

Pacholek musel smrtelně raněného položit na koně, ale Wilhelm na něm dokonal. Tehdy Told přikázal, ať ho zas položí tam, kde byl. Muži a ženy pak Scherfenberga oplakávali. S prstenem, který dal Aufensteinovi, to bylo takto:

Jednoho dne spatřil Scherfenberg na pláni před hradem zvláštní podívanou. Čtyři trpaslíci nesli na čtyřech dlouhých pozlacených holích baldachýn z jemné a ušlechtilé látky. Pod ním jel trpaslík se zlatou korunou na hlavě a se všemi odznaky královské moci. Sedlo a uzda koně byly pobité zlatem, vyložené drahokamy a stejně bylo ozdobeno i celé jeho roucho. Scherfenberg stál a pozoroval to, až nakonec přijel až k němu a smekl klobouk. Trpaslík mu popřál dobrého jitra a pravil:

„Pozdrav tě Bůh, Wilhelme!“

„Odkud mě znáte?“ opáčil Scherfenberg.

„Nestarej se, že tě znám,“ řekl král „a že tě oslovuji jménem. Hledám tvoji mužnost a věrnost, o nichž jsem tolik slyšel. Jeden mocný král má se mnou podíl na veliké zemi, vedeme proto válku a on chce tu zemi na mně získat lstí. Válka trvá již přes šest týdnů, on je na mě ale příliš silný, a proto mně všichni přátelé radili, abych si získal tebe. Jestliže se osmělíš jít do toho boje, učiním tě tak silným, že i kdyby přivedl obra, přece zvítězíš. Věz tedy, dobrotivý reku, že tě vyzbrojím opaskem, který ti dá sílu dvaceti mužů.“

Scherfenberg odvětil: „Protože mně tak důvěřuješ a spoléháš se na moji mužnost, budu ti k službám. Ať už to se mnou dopadne jakkoli, je třeba se odvážit všeho.“

Trpaslík pravil: „Neboj se, pane Wilhelme, že bych byl nějaký netvor. Nikoli, mám křesťanskou víru v Boží Trojici i v to, že se Bůh narodil z panny jako člověk.“

Scherfenberg se zaradoval a slíbil, že pokud ho nezadrží smrt či nemoc, určitě v pravý čas přijde. „Přijď tedy s koněm, brněním a jedním chlapcem na toto místo, nikomu o tom však neříkej, ani své ženě, jinak je celá věc ztracená.“

Scherfenberg mu vše odpřisáhl.

„Pohleď,“ řekl trpaslík. „Tento prsten budiž svědkem naší dohody. Můžeš si ho klidně nechat. I kdybys žil tisíc let, dokud ho budeš mít, nepřijdeš nikdy o svůj majetek. Buď proto velké odvahy a zachovej mi věrnost.“ S tím odešel přes pláň a Scherfenberg se za ním díval, dokud nezmizel v kopci.

Když přišel domů, bylo nachystané jídlo a všichni se jej ptali, kde byl. On na to nic neřekl, ale od té chvíle si nedokázal počínat tak bezstarostně jako dřív. Dal obstarat koně, nechal si vyspravit drátěnou košili, poslal pro zpovědníka, tajně vykonal upřímnou zpověď a pak zbožně přijal Tělo Páně. Žena se snažila vyzvědět na zpovědníkovi pravdu, ale ten ji rázně odmítl. Svolala tedy čtyři své nejbližší přátele, ti kněze odvlekli do komory, dali mu na krk nůž a hrozili smrtí, dokud neřekl, co slyšel.

Když to nyní žena zjistila, zavolala Scherfenbergovy nejbližší přátele, ti si ho museli vzít stranou a zeptat se ho na jeho předsevzetí. Když však nechtěl nic říci, pověděli mu do očí, že všechno vědí. Když to z jejich řeči vyčetl, přiznal teprve pravdu. Tu ho začali v jeho předsevzetí zviklávat a velice prosili, aby od té cesty upustil. Nechtěl však porušit svou věrnost a pravil, že pokud tak učiní, přijde o veškerý majetek. Jeho žena ho však utěšovala a nepřestala, dokud jej velkými prosbami neuprosila, aby zůstal doma. On však byl nešťastný.

Půl roku nato se vydal ke své pevnosti Landstrotz a jel za svými lidmi jako poslední. Tu k němu přistoupil trpaslík a řekl: „Lhal, kdo chválil vaši mužnost! Jak jste mě podvedl a zradil! Pro to, co jste mně učinil, zasluhujete nenávist od Boha i všech dobrých žen. Měl byste vědět, že už nikdy nezvítězíte a nebýt dobrého prstenu, který jsem vám bohužel dal, musel byste se ženou a dítětem žít v chudobě.“ Pak ho trpaslík chytil za ruku a chtěl mu prsten strhnout, ale Scherfenberg ruku stáhl a dal si ji na hruď. Vyrazil přes pole a ujel mu. A nikdo z těch, kdo byli před ním, to neviděl.

Les Zeitelmoos

Zeitelmoos

Na Fichtelbergu, mezi Wunsiedelem a Weißenstadtem, je velký les zvaný Zeitelmoos a v něm je veliký rybník; v té oblasti bydlí spousta trpaslíků a lesních duchů. Jeden muž jel pozdě večer lesem a viděl, jak tam sedí dvě děti, i pobídl je, ať jdou domů a nemeškají tam. Ty však propukly v hlasitý smích. Muž odjel a o kus dál spatřil znovu ty děti, které se zase daly do smíchu.

Sklepníček

Das Keller-Männlein

Toto se stalo roku 1665 v Lützenu: Ze sklepa jednoho domu vyběhl drobný mužíček a vystřikoval nebo vyléval před domem z vědra vodu. Pak zas úplně potichu zaběhl do sklepa. Děvečka, která u toho byla, se vyděsila, padla na kolena a začala odříkávat žalmy. Mužíček hned padl taky na kolena a modlil se stejně dlouho jako děvečka. Zakrátko nato vypukl v městečku požár a mnoho nově postavených domů lehlo popelem, onen dům však zůstal nepoškozený. Po té příhodě se prý mužíček objevil ještě jednou a zase stříkal vodu, ale na tom místě se už nic nestalo.

Trpaslíci si půjčují chléb

Zwerge leihen Brot

Toto vyprávěl roku 1684 farář Hedler ze Selbitze a Marlsreuthu:12

12 - Obě vesnice – Marlsreuth už dnes připojený ke zmíněnému městu Naila – jsou celkem blízko Ašského výběžku, přímo z Aše je to asi 55 km. Lesy jsou tam hned dva, ale kde přesně hledat Trpasličí díru, to žádná mapa neříká.

Mezi dvěma zmíněnými místy v lese je otvor, všeobecně zvaný Trpasličí díra (Zwergenloch), protože dříve, před více než sto lety, v ní pod zemí bydlili trpaslíci, jimž někteří z obyvatel města Naila přinášeli nezbytné potraviny.

Albert Steffel, který zemřel v roce 1680 stár sedmdesát let, a Hans Kohmann, který zemřel v roce 1679 jako třiašedesátiletý, dva čestní, důvěryhodní muži, několikrát vypověděli, že Kohmannův dědeček jednou oral na poli, jež bylo u té díry, a jeho žena mu přinesla na pole k snídani čerstvě upečený chléb zabalený do ubrousku a položila mu jej na mez. Brzy nato prý přišla jedna trpasličí žínka a požádala oráče o chléb: má prý chléb zrovna v peci, ale děti mají hlad a nemohou se dočkat, a on prý se může v poledne nasytit zase z jejího. Dědeček svolil. V poledne přišla zas, prostřela běloskvoucí ubrousek a položila na něj ještě teplý bochník. Velice mu děkovala a prosila ho, ať jen se neostýchá a chléb si vezme, že si pro ubrousek zase přijde. To se také stalo a při tom mu řekla, že se teď zřídilo tolik hamrů, že nemají klidu a musejí opustit toto obydlí, kde jim bylo příjemně a které měli rádi. Prý je také vyhání to, jak se lidé zapřísahají a velice klejí, a také znesvěcování neděle, když sedláci chodí před kostelem obhlížet pole, což je prý velký hřích.

Přednedávnem se do té díry vydalo v neděli několik venkovských pacholků s hořícími třískami. Vevnitř našli už propadlou, velice nízkou chodbu a pak široký prostor pečlivě vytesaný do skály, čtverhranný, vyšší než člověk, a v jedné stěně byla spousta malých dvířek. Padla na ně z toho hrůza a vyšli ven, aniž by si ty komůrky prohlédli.

Tichý lid z hory Plesse

Das stille Volk zu Plesse

V Hesensku je hora Plesse, na níž stojí hrad13 a ve skalách je tam mnoho pramenů, studánek, soutěsek a jeskyní, kde prý podle pověstí bydlí a přebývají trpaslíci, jimž se říká tichý lid. Bývají mlčenliví a dobrotiví a rádi poslouží lidem, kteří se jim zamlouvají. Když se jim stane nějaké příkoří, nevylévají si hněv na lidi, ale mstí se tím, že moří dobytek. To podzemní plémě nemá s lidmi vlastně nic společného, žije si uvnitř hory a má tam světnice a komnaty plné zlata a drahého kamení. Když si však musí zařídit něco na povrchu, neprovádí to ve dne, ale v noci. Ten horský lid je z masa a kostí jako jiní lidé, plodí děti a umírá. Rozdíl je jen v tom, že má takové nadání, že se dokáže učinit neviditelným a prochází skalou či zdí tak snadno, jako my vzduchem. Občas se zjeví lidem, zavede je do nějaké prolákliny, a když se mu zamlouvají, obdaruje je drahocennými věcmi. Hlavní vchod je u hluboké studny, podle níž se nedaleký hostinec nazývá U Bublavé (Zum Rauschenwasser).

13 - Známý hrad Plesse nenajdeme v Hesensku, ale v Dolním Sasku, asi 7 km severně od Göttingenu. O studni patřící k hradu se skutečně vypráví řada pověstí, ty však Grimmové nezmiňují. Víceméně totožnou legendu o trpaslících zvaných „tichý lid“ najdeme ve sbírce Sagen, Mythen und Legenden aus dem Harz („Pověsti, mýty a legendy z Harcu“, 2012) z pera Berndta Sternala.

Hrabě z Hoia

Der Graf von Hoia

Jednomu z hrabat z Hoia se jednou v noci zjevil drobný mužíček, a když se hrabě vyděsil, řekl mu, ať se neleká, že mu chce něco sdělit a o něco ho požádat, ať mu to prý neodmítá. Hrabě odpověděl, že pokud to bude možné a nebude to pro něj a jeho rodinu znamenat přílišné obtíže, rád to pro něj udělá. Mužíček pravil: „Příští noci přijde několik našich k tobě do domu, pobudou zde a ty jim půjčíš kuchyni a sál a přikážeš svým sloužícím, aby šli spát a nikdo se nedíval na to, co budou dělat. Nikdo o tom nesmí vědět, jedině ty sám. Projeví ti za to vděk, z něhož se budeš těšit ty i tvůj rod a ani v nejmenším se ti nic nestane.“ A tak hrabě svolil. Příští noci vtáhli do domu přes most v obrovském zástupu malincí lidičkové, jimž se říká permoníčci. V kuchyni vařili, bouchali a nadávali a vypadalo to nejinak, než že se tu připravuje veliká hostina. Pak skoro k ránu, když už měli odcházet, přišel za hrabětem onen mužíček a s díky mu podal meč, salamandrový ubrus a zlatý prsten, na němž byl vyveden rudý lev. Oznámil mu, že on a jeho potomci mají tyto tři věci dobře opatrovat, a dokud je budou mít pohromadě, budou zajedno a hrabství se povede dobře. Jakmile se prý však dostanou od sebe, bude to znamení, že hrabství nečeká nic dobrého. A také že vždycky, když bude jednomu z jeho rodu souzeno zemřít, lev vybledne.

V době, kdy byli hrabě Jobst a jeho bratři ještě nezletilí a místodržícím v zemi byl Franz z Halle, byly meč i salamandrový ubrus odvezeny, prsten však vládcům zůstal až do konce. Ale kam se poděl potom, to už se neví.

Co trpaslíky vyhání

Zwerge ausgetrieben

V Krkonoších byli trpaslíci vyháněni zakládáním hamrů a rudných stoup. Velmi si proto stěžovali, říkali ale, že až budou hamry pryč, zase se vrátí. Pod horou Sion v Quedlinburgu14 bývala kdysi trpasličí díra (Zwergenloch) a trpaslíci místním rádi půjčovali na svatby hodně cínového nádobí a podobně.

14 - Ke Quedlinburgu se váže pověst Pejsek Quedl (viz s. 208).

Svatební oslava malých lidiček

Des kleinen Volks Hochzeit-Fest

Lidičkové na Eilenburgu v Sasku se jednou chystali oslavit svatbu. A tak všichni v noci přitáhli klíčovou dírkou a škvírami v oknech do sálu a skákali po hladké podlaze, jako kdyby někdo rozsypal na mlatě hrášek. To probudilo starého hraběte, který tam spal v posteli s vysokými nebesy. Velice se té spoustě malých brachů podivil. Tu k němu přistoupil jeden z nich, nastrojený jako herold, a vybranými slovy jej velice zdvořile přizval k účasti na jejich oslavě.

„Prosíme však jen o jediné,“ dodal, „přijďte jenom vy sám. Nikdo z vašich dvořanů se nesmí opovážit s vámi slavnosti přihlížet, ani jediným pohledem.“

Starý hrabě jim vlídně odvětil: „Když už jste mne vyrušili ze spánku, tak s vámi pobudu.“

Tu k němu přivedli malou žínku, po sále se rozestavěli malí světlonoši a rozezněla se cvrččí hudba. Hrabě měl co dělat, aby udržel krok se žínkou, která v kole tak lehce vyskakovala a tak se s ním točila, až sotva popadal dech. Uprostřed veselého tance však najednou všecko ztichlo, hudba zmlkla a zástup se rozutekl ke štěrbinám ve dveřích, do myších děr a všude, kam se jen dalo ukrýt. Ale svatební pár, heroldové a tanečníci se podívali vzhůru ke stropnímu otvoru a spatřili tam tvář staré hraběnky, jak zvědavě shlíží na veselou společnost. Pak se hraběti poklonili a ten, který ho pozval, před něj opět předstoupil a poděkoval mu za prokázanou pohostinnost.

„Protože však,“ řekl pak, „byla naše radost a svatba přerušena tím, že na ni pohlédlo další lidské oko, nebude napříště vaše pokolení čítat více než sedm Eilenburgských.“ Pak všichni rychle vyběhli ven, vše ztichlo a starý hrabě v ztemnělém sále osaměl. Kletba se však plní dodnes a vždycky, než se na Eilenburgu narodí sedmý rytíř, musí jeden ze šesti žijících zemřít.

Trpaslík na návštěvě

Der einkehrende Zwerg

O vesničce Ralligen15 na Thunském jezeře a o Schillingsdorfu, který je v tom místě Grindelwaldského údolí, kde dochází k horským sesuvům, a možná i o dalších místech se vypravuje:

15 - Osada Ralligen je dnes součástí vesnice Merlingen, nachází se ve švýcarském kantonu Bern. Všechna místa zmiňovaná v příběhu jsou dnes alpskými letovisky. V době, kdy tu bratři Grimmové sbírali pověsti, šlo však o zapadlé horské vesnice, kde byl život nesmírně tvrdý.

Za bouře a deště šel vesničkou od chatrče k chatrči potulný trpaslík a promáčený deštěm bušil lidem na dveře, ale nikdo se neslitoval a neotevřel mu, dokonce se mu ještě vysmívali. Na kraji vesnice bydleli dva zbožní chuďasové, muž se ženou. Trpaslík se tam o holi unavený a zemdlený doploužil, třikrát skromně zaťukal na okénko a starý pastýř mu hned otevřel a rád a ochotně hostu nabídl to málo, co v chaloupce měli. Stařena přinesla na stůl chléb, mléko a sýr. Trpaslík usrkl několik kapek mléka a snědl pár drobtů chleba a sýra.

„Nejsem zvyklý,“ pravil, „jíst tak hrubou stravu, ale z celého srdce vám děkuji a Pánbůh zaplať. Teď jsem si odpočinul a zase půjdu.“

„Ale chraň vás,“ vykřikla žena, „jít v noci do takového nečasu. Lehněte si raděj do postele.“

Ale trpaslíček potřásl hlavou a usmál se: „Musím ještě udělat všelicos tam nahoře na skále, už tam nemůžu dál chybět. Ráno si na mě ještě vzpomenete.“

S tím se rozloučil a staří se uložili ke spánku. Nazítří je však probudila bouře s vichrem, na rudém nebi se míhaly blesky a na zem crčely provazce vody. Z vrcholku skály se uvolnil veliký balvan, valil se dolů na vesnici a bral s sebou stromy, kamení a zem. Lidé i dobytek, všechno živé ve vsi se už valilo až k chatrči těch dvou stařečků. Ti roztřeseně a s chvěním vyšli před dveře. Vtom uviděli, jak se k nim prostředkem vodního proudu blíží obrovský kus skály a trpaslíček na něm vesele poskakuje, jak kdyby jel na koni. Vesloval kmenem velikého smrku a kamenem zadržoval vodu a držel ji dál od chaloupky, takže se jí nic nestalo a obyvatelé byli v bezpečí. Ale trpaslíček narůstal a byl čím dál větší, až se z něj stal strašlivý obr, a nakonec se rozplynul ve vzduchu, zatímco oni se na kolenou modlili a děkovali Bohu za záchranu.

Trpasličí nožky

Die Füße der Zwerge

Trpaslíci z Osenbergu

Die osenberger Zwerge

V roce 1653 cestoval Winkelmann16 z našeho Hesenska do Oldenbergu, a právě když přešel Osenberg, zastihla ho noc ve vsi Bümmerstedt.17 Hostinský, jemuž bylo už sto let, mu vyprávěl, že za dob jeho dědečka bývalo v hostinci výtečné živobytí, ale dneska je to prý špatné. Když jeho dědeček vaříval pivo, chodívali za ním prý zemňáčci (Erdmännlein) z Osenbergu, odnášeli si z kádě ještě úplně teplé pivo a platili penízem, který byl sice neznámé ražby, ale z dobrého stříbra.

Jednou v létě si chtěl jeden starý mužíček odnést spoustu teplého piva, ale ze žízně se hned opil, až se z toho skácel. Když se pak probral, zjistil, že se velice opozdil. Tu začal drobounký mužíček hořce plakat: „Dědeček mně natluče, že jsem tak dlouho venku.“

Kobold

Der Kobold

Skřítci