Sonety

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Hilský, William Shakespeare

Sonety – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Translation and epilogue © Martin Hilský, c/o DILIA, 2024

Illustrations © Marina Richterová, 2024
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7601-992-8

ISBN e-knihy 978-80-267-3077-4 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-267-3079-8 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-3080-4 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

[ 5 ]

Ty přičinlivé, něžné prsty času,

co s láskou tkaly líbezný tvůj vzhled,

barbarsky servou tvoji křehkou krásu,

své vlastní dílo, nad nímž žasne svět.

Neboť čas nemá špetku slitování,

ohyzdné zimě vydá léto v plen,

mráz jak dech smrti vnikne do kořání

a rubáš navlékne si pustá zem.

A nebýt potom vonné tresti léta,

co v lahvičce jak v cele přebývá,

po kráse byla by – a navždy – veta

a ani vzpomínka by na ni nezbyla.

Ale květ, který v tresť jsi překapal,

ač sám už není, pořád voní dál.

[ 6 ]

Nedopusť, aby pařát pustých zim

ti léto z tváře serval, dříve než

obtěžkáš lůno darem převzácným

a tresť své krásy do něj zaseješ.

Tenhle vklad není lichva nepravá,

vždyť tuhle půjčku každá ráda splatí:

pak z tebe vzejde tvoje druhé já

a dalších deset v úrocích ti vrátí.

Desetkrát větší byl by pak tvůj zisk,

a smrt by vlastně mohla zavřít krám,

v deseti tvářích, jimž bys pečeť vtisk,

bys zůstal navždy v kráse zachován.

Tak dej si říct, své kráse zůstaň věrný:

proč má ji celou zdědit smrt – a červi.

[ 12 ]

Když slyším zvon, jak odměřuje čas,

a v tlamě noci vidím mizet den,

když stříbrem prokvétá už černý vlas

a jaro setřásá květ za květem,

když vidím zas, že opadalo listí,

a holý strom že neskýtá už stín,

že zeleň léta vezou po strništi

jak na marách a s vousy od osin,

pak tvojí krásy ptám se v obavách,

zda tuhle zkázu času vydrží:

než každá krása obrátí se v prach,

má vidět jinou vedle sebe žít;

pod kosou času jednou padne každý,

jen ten, kdo plodí, může přežít navždy.

[ 14 ]

Ne, ne, já z hvězd svou moudrost nevyčet,

ač ve hvězdách si často čtu a rád.

Nechci však hádat, jaký bude svět,

kdy přijde mor, kdy sucho a kdy hlad.

Ne, ne, já nevím, kam se řítí čas,

kdy přijde mráz, kdy hrom, kdy bouře snad,

a panovníkům nepředpovím zas,

co čeká je, zda vzestup nebo pád.

To tobě z očí vyčet jsem, co znám,

z těch stálic dvou, co na mém nebi září:

zradil bys sebe, kdybys zůstal sám

a svoji krásu nevtisk jiné tváři.

Zemřeš-li sám, dej na mou předpověď,

zradíš sám sebe, krásu – celý svět.

[ 15 ]

Když uvážím, že všechno, co je živé,

rozkvete krátce, pak hned povadne,

jeviště Svět že zná jen stíny lživé,

co shora řídí hvězdy proradné,

když zřím, jak lidé rostou jako tráva

pod lhostejnou a věčnou oblohou,

jak jejich pyšné mládí opadává,

až samy sebe poznat nemohou,

když vidím tuhle pomíjivost bytí,

na tebe myslím, na tvou mladou krásu,

co brzo zanikne – a není zbytí –

v propasti černé ničivého Času.

Já tuhle válku s Časem vyhrát chci:

můj verš je roub, co mládí navrací.

[ 18 ]

Mám srovnávat tě s krásným letním dnem?

Tvá krása září víc, víc laskavá je:

vždyť létu brzy skončí pronájem

a vichr serve něžné poupě máje.

Vždyť slunce někdy příliš prudce září

a za mrak jindy zmizí jeho jas

a každou krásu vždycky něco zmaří,

náhoda, stáří, bezohledný Čas.

Tvé věčné léto však nic nezahubí,

tvá něžná krása bude věčná též,

na tebe Smrt si marně brousí zuby,

v mých věčných verších věčně přežiješ.

Vždyť v očích těch, kdo tohle budou číst,

budeš žít ty i popsaný můj list.

[ 19 ]

Lví drápy ztup, ty čase všežravý,

učiň, ať zem své vlastní děti pozře,

tesáky vyrvi z tlamy tygrovi,

Fénixe upal, dělej všechno možné,

radost i bolest jak chceš rozdávej,