Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

PhDr. Veronika Nová

Aktivizace geriatrických pacientů v léčebnách dlouhodobě nemocných

Recenze: Ing. Vladimír Kestřánek, DiS., MBA

© Grada Publishing, a.s., 2024
Cover Photo © shutterstock.com, 2024
Zdroje obrázků jsou uvedeny v textu.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 9806. publikaci
Sazba a zlom Jaroslav Kolman
Počet stran 184
1. vydání, Praha 2024
Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-7631-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-7630-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5305-3 (print)

Úvod

Úskalí spojená s lékařskou a ošetřovatelskou péčí o pacienty hospitalizované na odděleních nebo v léčebnách určených pro dlouhodobě nemocné (LDN) jsou zjevná každému, kdo se s péčí v LDN setkal, ať už v pozici zdravotníka, nebo v roli pacienta a jeho rodiny. V naší společnosti převládá spíše negativní postoj k danému typu oddělení, často vlivem osobních nebo zprostředkovaných zkušeností. LDN poskytují zdravotní a ošetřovatelskou péči pacientům s různými zdravotními komplikacemi, kteří vyžadují stálou zdravotní a ošetřovatelskou péči. Jsou to zdravotnická zařízení, a tedy jsou součástí zdravotnického systému. Jejich provozovatelem bývá stát, obec nebo fyzická či právnická osoba. LDN jsou buď součástí nemocnic, například jako jejich samostatné oddělení, nebo samostatným subjektem. Tvoří určitý mezistupeň mezi klasickou léčebnou hospitalizací a následnými sociálními službami. Mnoho pacientů je zde hospitalizováno do doby, než budou přijati na vhodné místo v sociálních službách. Propuštění pacienta z LDN je možné jen tehdy, umožňuje-li to jeho zdravotní stav. Je-li pacient ve stavu omezené soběstačnosti, může být propuštěn pouze do takové zajištěné formy péče, která odpovídá jeho potřebám. Může to být domácí péče, péče rodinných příslušníků, péče pečovatelská nebo asistenční služby aj.

LDN obvykle disponuje 20 až 40 standardními lůžky. Některá pracoviště disponují nadstandardními pokoji za určitý poplatek. Umístění pacienta v LDN je možné na základě dobrovolnosti a s jeho souhlasem. V případě, že zdravotní stav pacienta neumožňuje udělení souhlasu s hospitalizací, musí zařízení splnit svoji zákonnou povinnost a hospitalizaci oznámit příslušnému soudu, který o dané věci následně rozhoduje. Prohlášení rodinných příslušníků nemá v této věci váhu, pokud zároveň nejsou zákonnými zástupci / osobami jmenovanými pro zástupné rozhodování.

Převážná většina pacientů v LDN trpí neurodegenerativním onemocněním v různém stupni. Tito pacienti vyžadují specifický přístup a aktivizaci s cílem zpomalit progresi onemocnění a zachovat schopnost alespoň rámcové sebeobsluhy. Nekompletnost poskytované aktivizační péče je tedy rizikem, neboť se může silně odrážet na zdravotním (jak tělesném, tak psychickém) stavu pacientů, u kterých je následně patrné rychlé zhoršování celkového stavu.

Zhoršení zdravotního stavu komplikuje i ne vždy hladké zajištění následné péče pro uvedenou skupinu pacientů, zejména v pobytovém zařízení sociální péče. Mnohdy se hospitalizace pacienta v LDN prodlužuje kvůli dlouhým čekacím lhůtám na umístění do ústavního zařízení, zejména když si poskytovatel péče zároveň definuje konkrétní typ zdravotního postižení svých přijímaných klientů.

Například některá zařízení mohou přijímat pouze pacienty mobilní. Někdy ovšem během plynoucí lhůty k umístění dojde ke zhoršení zdravotního stavu pacienta, které se projeví i zhoršenou mobilitou. Potom už není možné pacienta do zařízení přijmout, neboť nesplňuje vymezenou cílovou skupinu uživatelů.

Samotný proces zhoršování celkového zdravotního stavu pacienta v pokročilém věku nelze zcela zvrátit. Nicméně je možné optimálně nastaveným poskytováním péče zachovat co nejvíce a nejdéle pacientovy schopnosti v tom rozsahu, jak mu to dovolují jeho individuální možnosti.

Efektivní individuální přístup v péči o seniory zohledňuje i psychické potřeby pacienta tak, aby docházelo k jejich saturaci, a to včetně seberealizace, vždy s ohledem na možnosti zdravotního stavu. Zajištění komplexní péče o seniory s demencí v LDN vede k přiměřené době hospitalizace, která je následně nahrazena péčí sociálních služeb, případně rodinných příslušníků.

Hospitalizaci lze tedy označit za mezidobí závislé na systému pořadníků čekatelů na umístění (zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách). Kvůli systému pořadníků se hospitalizace prodlužuje na neurčitě dlouhou dobu.

V rámci tohoto mezidobí hrozí u pacientů zhoršení zdravotního stavu a s ním spojená rizika rozvoje geriatrického hospitalismu, vedoucího k imobilizačnímu syndromu, který může mít za následek až smrt.

Nemocniční zařízení a odborná kvalita jeho zaměstnanců se v různé míře podílejí na skutečnosti eliminace tohoto jevu. Pracoviště jsou vedena nejčastěji odborníky z oboru geriatrie. Ošetřovatelskou péči poskytují zdravotní sestry a další odborný personál z oborů ergoterapie, rehabilitace a sociální práce. Další pozice jako psycholog, vychovatel nebo duchovní obvykle nejsou obsazeny. Saturování hlubších potřeb pacientů může být sporné. Kvalita péče by měla být postavena na individuálním přístupu ke každému pacientovi a měla by reflektovat jeho specifické potřeby. Takovou péči zajišťuje kvalifikovaný personál, který je jejím základem a hybnou silou.

Multidisciplinární komplexnost stávající péče o seniory trpící demencí na LDN a její efektivita byly předmětem výzkumu na některých pracovištích. Cílem bylo zjistit, v jakém rozsahu je komplexní péče poskytována a jaký má efekt.

Vždy je nutné si uvědomit, že každá stanovená diagnóza znamená určitý limit a může bránit aktivizaci pacienta. Proto je v rámci celého procesu důležité vytvořit individuální přístup s ohledem na aktuální zdravotní stav pacienta. Tím se omezí riziko rozvoje komplikací.

V tomto kontextu hraje úlohu také efektivita pozitivní psychologie, která se zaměřuje na kladné psychologické jevy. Celkový obraz lidské psychiky se doplňuje o pozitivní jevy, jež jsou salutogenetické, tedy zdraví posilující a zdraví udržující.

Součástí této publikace je prezentace závěrů výzkumu provedeného na několika odděleních léčeben dlouhodobě nemocných. Výzkum se týkal pacientů trpících degenerativním onemocněním mozku. Odpovídá principu empirického postupu sběru a vyhodnocování získaných údajů. Zjišťuje efektivitu aktivizace pacienta během hospitalizace v nemocničním zařízení. Výsledky tohoto kvalitativního výzkumu se dají zobecnit na širší vzorek respondentů.

Ptal se jednou vnuk svého praotce: „Dědo, co to znamená být blahoslavený?“

Starý muž se zamyslel a pravil:

„Blahoslavení jste všichni, kteří máte pochopení pro mou pomalou chůzi a roztřesené ruce a nesykáte netrpělivě, když se belhám a neumím už hezky jíst.

Blahoslavení jste, kteří vidíte, že mé ucho se musí namáhat, abych porozuměl, a mluvíte se mnou pomalu a zřetelně.

Blahoslavení jste, kteří vidíte, že mé oči jsou zkaleny, mé myšlenky jsou smutné, a taktně mi pomůžete, v čem právě pomoci potřebuji.

Blahoslavení jste, kteří se u mne zastavíte s přívětivým úsměvem a máte trochu času si se mnou popovídat. A neděláte to se shovívavou ironií.

Blahoslavení jste, kteří neříkáte, že jsem starý popleta, protože pořád něco zapomínám a ztrácím.

Blahoslavení jste, kteří umíte ve mně vzbudit vzpomínky na zašlé časy a trpělivě mne vyslechnete, když si zavzpomínám na to, jak jsem byl mlád.

Blahoslavení jste, kteří dáváte najevo, že nejsem ještě odepsán a nejsem tak docela sám.

Blahoslavení jste vy všichni, kteří mi nějak ulehčujete dny stáří, které mi ještě zbývají ujít po cestě do věčného domova. Až tam dojdu, budu o vás vyprávět.“

(Klevetová a Dlabalová, 2008, s. 10)

1Vývoj ošetřovatelské péče vhistorickém kontextu

Léčení lidí se po celá staletí vyvíjelo vkontextu medicíny, ošetřovatelství adalších oborů. Vkaždé etapě bylo ovlivňováno širšími kulturními souvislostmi – náboženství, politika, války, ekonomika avzdělávání. Řada poznatků aobjevů dávala prostor pro nové postupy, které mnohdy souvisely snutností řešit akutní stavy při epidemiích nebo zraněních. Prvotní péče laická acharitativní byla postupně nahrazována péčí profesionální. Důležitost laické péče nelze rozporovat. Idnes je nenahraditelná například vpodobě domácí ošetřovatelské péče ze strany rodiny nebo vpodobě poučeného laického poskytování první pomoci.

1.1Pravěk

Zpravěkých nálezů je zjevné, že snaha ozáchranu lidského života byla již od počátku nedílnou součástí lidské civilizace. Ipřes minimum znalostí vždy existovala snaha ozachování života za pomoci primitivních prostředků, jež poskytovala okolní příroda. Některé nálezy dokladují úspěšnost určitých technik. Přestože vnálezu nejsou zachované měkké tkáně, lze zkosterních pozůstatků, jeskynních maleb, nalezeného náčiní apomůcek vyvodit, že léčebné zásahy byly úspěšné. Mezi nejznámější důkazy patří návrty (trepanace) lebky, prováděné jednak zdůvodu aplikace magie avypouštění zlých démonů, jednak jako léčebný postup při zranění hlavy, pravděpodobně za účelem poúrazového odstranění lebečních úlomků nebo sraženin. Ználezů nelze dovodit míru organizovanosti při provádění určitého léčebného postupu. Zřejmě se ale jednalo olaicky poskytovanou péči vrámci rodové solidarity. Nemocný člen skupiny znamenal zátěž pro migrující skupinu, atedy bylo žádoucí daný problém co nejdříve vyřešit. Druhá možnost byla, že nemocný jedinec bude opuštěn pro zachování životaschopnosti celé rodiny nebo skupiny. Vlidovém léčitelství zřejmě zastávali významnou roli duchovní vůdci, šamani nebo náčelníci. Paleontologické nálezy kosterních nálezů dokládají, že ulovců mamutů docházelo kzávažným zraněním, která nevedla ke smrti jedince, což podle vědeckých studií bylo zapříčiněno poměrně vyspělým lidovým léčitelstvím (Dingová Šliková et al., 2018).

Vobdobí matriarchátu se žena jako opatrovatelka rodu stávala iléčitelkou. Předpokládá se postupný vývoj od magického myšlení aléčení kpřírodnímu léčitelství, při němž byly využívány rozšiřující se znalosti okolní přírody, zejména léčivých účinků rostlin. Péče byla poskytována bezplatně. Postupně se léčení aošetřování nemocných stávalo záležitostí kněží ačasto probíhalo vchrámech (Dějiny ošetřovatelství, 2014).

1.2Starověk

Vdějinách pozorujeme, že péče onemocné se lišila také podle lokalizace. Období starověku bylo charakteristické rozvojem různě vyspělých velkých civilizací asdružováním množství lidí vjednom místě. Vlivem těchto aspektů ovšem docházelo ike vzniku arozšíření infekčních onemocnění. Rozvoj velkých civilizací znamenal irozvoj válečnictví. Boje měly za následek častá anejrůznější zranění. Vhistorických pramenech jsou zmínky oošetřování nemocných araněných časté. První známé texty omedicíně pocházejí zobdobí starověkých mezopotámských kultur. Rozvoj lékařské vědy zobrazuje ibabylonský Chammurapiho zákoník. Jsou zde léčebné postupy se stanovenými odměnami lékařům atělesnými tresty vyměřenými vpřípadě omylu. Pokročilé znalosti zmedicíny aakupunktury jsou charakteristické také pro starou Čínu, patrně už vobdobí kolem 2600 př. n. l., jak dokládá rozsáhlé dílo snázvem Chuang-ti nej-ťing. Další známé lékařské texty byly sepsány chirurgem Sušrutou ve starověké Indii kolem roku 600 let př. n. l. aobsahují isoupis chirurgických nástrojů.

Egypt

Starověký Egypt představuje významnou kapitolu vposkytování lékařské aošetřovatelské péče. Úroveň medicíny dosahovala značných kvalit. Spočívala vdobré diagnostice aúspěšné léčbě řady zdravotních potíží aúrazů. Dochované záznamy hovoří oošetřování popálenin mateřským mlékem, je znám rovněž nález spodní čelisti snávrty sloužícími kvypuštění abscesu. Uzemřelých jedinců používali rituál otevírání úst postupem připomínajícím laryngoskopii aendotracheální intubaci, ale jestli tuto techniku používali iu živých osob, není zcela jasné. Zreliéfů je patrné, že Egypťané znali iresuscitační postupy, ato tzv. trojitý manévr záklonu hlavy avysunutí spodní čelisti, dýchání zúst do úst nebo tracheotomii. Úroveň znalostí starých Egypťanů dokládají nálezy řady papyrů pojmenovaných po svých objevitelích, místa nálezu nebo uložení.

Ebersův papyrus je považován za první učebnici starověké medicíny, ve které je obsažena diagnostika iterapie řady břišních, kožních aočních onemocnění suvedením až sedmi set přírodních léků včetně předpisů.

Smithův papyrus pojednává ochirurgických postupech ve vztahu k48 onemocněním aúrazům. Záznamy popisují mimo jiné ošetření otevřených ran azastavení krvácení, dále ošetření fraktur včetně obvazových afixačních technik.

Kahúnský papyrus se zabývá gynekologickou problematikou včetně ženských chorob, metod pro stanovení těhotenství aurčení pohlaví plodu. Obsahuje ičást věnovanou veterinárnímu lékařství.

Londýnský papyrus se zabývá těhotenstvím amateřstvím.

Hearstův papyrus pojednává odoporučeních kléčbě fraktur za pomoci obvazů napuštěných moukou amedem tak, aby došlo kztuhnutí anásledné pevné fixaci.

Zarcheologických nálezů dále vyplývá, že Egypťané měli vysoce organizovanou zdravotní péči, kterou zvelké části zajišťoval státní aparát. Léčba byla prováděna lékaři, kteří byli znalí fyzikálního vyšetření pohledem, pohmatem, poklepem, poslechem, adokonce měřili pulz. Znali ispecializaci na jednotlivé tělesné oblasti. Ošetřovatelskou péči poskytovali kněží bohyně Sachmet. Kolem roku 300 př. n. l. vznikaly svatyně Imhotepova kultu pro účely umisťování nemocných lidí.

Řím

Mohutně se rozvíjející Římskou říši ovlivnilo starověké Řecko včetně řecké medicíny. Sami Římané přistupovali klékařské péči skepticky aspíše preferovali domácí sebepéči azdravý životní styl. VŘímě ale dlouhodobě působili lékaři převážně řeckého původu. Organizace péče byla rozdělena do několika linií. Bohaté vrstvě byla zdravotní péče poskytována vjejich domech. Pro chudší vrstvy obyvatel byla určena ošetřovatelská aléčebná péče poskytovaná ve svatyních prostřednictvím léčitelů nebo kněží. Důsledkem mnoha válek, které Římané vedli, bylo imnoho zraněných, kterým byly vymezeny vojenské nemocnice nazývané valetudinaria. Vybavení těchto nemocnic bylo na vyšší úrovni. Členité cely byly vybaveny latrínami asoučasně byl zajištěn ipřístup do lázní nebo lékárny. Organizace činností byla stanovena pro cílové působení vjednotlivých vojenských útvarech (legie, kohorta), pro které byli lékaři rozděleni do několika stupňů. Postupně byly vyvinuty různé chirurgické nástroje azároveň byla přijata ipreventivní opatření zabraňující poranění (štíty, ochranné prvky uniforem).

Postupně vznikl isystém léčení civilního obyvatelstva včetně budování nemocnic. Preferovala se spíše léčba konzervativní oproti invazivní. Ználezů vyplývá, že vdobě přibližně 200 let př. n. l. byla založena vŘímě první lékárna. Jejím zakladatelem byl řecký lékař Archagathos asoučástí lékárny byla inemocnice soperačním sálem. Dochovaly se spisy zpočátku 1. století, vnichž najdeme texty věnované péči orány způsobené kousnutím zvířat, terapii fraktur včetně fraktury lebky nebo léčbu poškození kloubů. Je zde popis svorkování cév při krvácení nebo tonzilektomii, popisy příznaků infekce po chirurgických výkonech. Profesionální lékařská péče nebo péče ošetřovatelská byla placená služba amnoho lidí na ni nemělo prostředky. Ke změnám vtéto oblasti došlo až spříchodem křesťanství do oblasti Středomoří (Dingová Šliková et al., 2018).

1.3Raný středověk

Ke změně celkového uspořádání společnosti došlo ve 4. století vlivem rozpadu Římské říše na dvě části. Otrokářský společenský řád je postupně nahrazován feudalismem. Mocným hráčem se stává církev aideologie křesťanství jako nástroj kudržení moci. Vzdělávání ipraktické léčení se stalo výhradou církve. Vznik mnišských řádů aklášterů položil základy klášterní medicíny spojené sošetřovatelskou péčí apéčí ozákladní životní potřeby. Války, epidemie moru adalší infekce měly výrazný vliv na rozvoj ošetřovatelství.

Byzantská říše

VByzantské říši pod vlivem křesťanské filozofie vznikají útulky pro pocestné apoutníky, ale také ambulatoria, tedy předchůdci dnešních nemocnic. Kolem roku 370 byl za účelem poskytování péče vybudován významný komplex. Nacházel se na území Caesarey vdnešním Turecku, později zde vzniklo „město milosrdenství“. Dalším významnou událostí bylo zřízení nemocnice pro poutníky vJeruzalémě.

Evropa

VEvropě vraném středověku medicína aošetřovatelství stagnovaly. Nemoc byla mnohdy pojímána jako trest za hříchy. Lékařské znalosti se uchovávaly zejména vklášterech – tehdejších centrech vzdělanosti, adíky klášterním knihovnám. Jeden zprvních útulků pro chudé anemocné na území dnešní Itálie založila patricijka zřímské rodiny Fabiovců, svatá Fabiola Římská, která nemocné osobně ošetřovala. Založení kláštera vMonte Cassinu vKampánii vroce 529 bylo důležité pro rozvoj ošetřovatelství. Svatý Benedikt zNursie stanovil regule obsahující požadavky na opatrovnictví pro potřebné apravidla pro poskytování péče pro ošetřující personál. Podle tohoto vzoru začaly vznikat obdobné komplexy po celém území Evropy. Poskytovaná péče byla spíše vrovině ošetřovatelství. Léčitelství bylo spojeno snáboženskými rituály. Ve zbylé části Evropy se ošetřování nemohoucích zčásti přesunulo do tzv. hospitalů, které zpočátku sloužily jako forma pohostinství aaž později vlivem křesťanského poutnictví se staly spíše útulky. Hospitaly byly zřizovány většinou při klášterech aspravovány církevními řády. Pod vlivem inspirace zMonte Cassina se následně začaly oddělovat části pro poutníky ačásti pro nemocné, chudé astaré jedince nebo sirotky. Poskytována zde byla hlavně ošetřovatelská péče kzajištění základních potřeb. Zaměřenost na léčbu nemoci byla charakteristická pro zařízení označovaná jako infirmaria. Ta vznikala od počátku 6. století spolu sdalšími hospici na území dnešní Francie aVelké Británie, často při klášterech. Vdruhé polovině 11. století začaly kláštery své špitály předávat laickým ošetřovatelům, kteří působili vedle řeholníků vcírkevních institucích. Tak začala vznikat ošetřovatelská společenstva, například francouzské bratrstvo antonitů, pečující hlavně onemocné postižené kožními nemocemi. Vošetřovatelských řádech působili muži iženy pocházející zrůzných společenských stavů.

1.4Vrcholný středověk

Vobdobí vrcholného středověku pozorujeme významný rozvoj, ale také prohlubující se rozdíly mezi západní avýchodní Evropou, západoevropským křesťanstvím aByzantskou říší ovlivněnou Orientem.

Orient

VByzantské říši se lékařství významně rozvíjelo zejména díky dochované kontinuitě ainformačním zdrojům pocházejícím ze starověkého Řecka. Velkým přínosem pro medicínu bylo působení významných východních učenců hlavně vobdobí mezi 9. a12. stoletím. Byli to například Abú Bakr Muhammad ibn Zakaríja al-Rází, Abú Alí al-Husajn ibn Abdulláh ibn Síná či Abú Kásim al-Zahráví, který se zabýval především chirurgií. Sepsal dílo Ochirurgii obsahující postupy při amputaci, operaci nebo revizi fraktur atlumení bolestí. Vlivem obchodních styků se pravděpodobně do Evropy dostala zničující lepra (malomocenství). Tehdy se začaly budovat tzv. lazarské domy, leprosária. Existence velkého počtu těchto útulků svědčí ovelkém množství nakažených. Vlivem arabské kultury začaly vznikat iveřejné lázně, které vdalších stoletích měly důležitou roli vřešení poúrazových stavů. Dalším významným mezníkem bylo období křižáckých výprav aválek. Docházelo krozvoji špitálů rytířského řádu johanitů, kde byla lékařská péče na vysoké úrovni idíky spolupráci tamních lékařů, kteří čerpali zrůzných zdrojů vědění ačasto byli různého vyznání, ale dokázali si vzájemně předávat odborné znalosti.

Evropa

Období vrcholného středověku spolu srozšířením aupevněním křesťanských principů přineslo vEvropě velký rozvoj špitálů, útulků apodobných zařízení. Klášterní medicína představuje vrchol oboru. Významnou úlohu hrály náboženské arituální obřady, víra vuzdravující moc relikvií apodobně. Medicína aošetřování nemocných podléhaly církvi. Pod vlivem církevních regulí docházelo ik omezujícím opatřením. Například pro mnichy platil zákaz praktikovat placené lékařské činnosti aprolévat krev při léčení, později též omezení provádění pitev aj. Zmíněná opatření značně ovlivnila azbrzdila rozvoj vědecké medicíny, ale nelze říci, že by se jednalo ocílené bránění vědeckému pokroku; medicína tehdy zkřesťanství vycházela. Lékařské znalosti se stále uchovávaly apřepisovaly, ale byly praktikovány jen vrámci klášterů apanovnických dvorů. Vjižní části Evropy vdobě kolem 9. století vznikaly první lékařské školy. Nejvýznamnější znich byla škola salernská, která největšího rozmachu dosáhla ve 12. století. Zaměřovala se na oblasti anatomie achirurgie včetně různých druhů operací, ale zahrnovala izáklady porodnictví apozději zásady životosprávy. Lékařskou školu mohly zpočátku studovat iženy, ale od této praxe se později ustoupilo. Do slibného vývoje medicíny později zasáhla církev různými omezeními, došlo klimitaci některých činností avědeckých experimentů. Pitvy byly značně omezeny aprováděly se pouze za účelem ověření zjištěných skutečností. Manuální léčebné postupy byly často odloučené od teorie aneprováděl je lékař. Školy se zaměřením na medicínu nadále vznikaly arozvíjely se astaly se základem pro budoucí univerzity.

České země

Vobdobí kolem 10. století je prokázané založení prvního útulku vPraze – týnského špitálu Panny Marie se zaměřením na poskytování ošetřovatelské péče. Původně sloužil jako útulek pro poutníky. Kolem 12. století je doložitelné též ošetřování nemohoucích. Kapacita špitálu byla pouze dvanáct osob. Další obdobné zařízení vzniklo pod johanitskou komendou vPraze, ale bližší informace nejsou známy. Ve 13. století bylo založeno leprosárium usv. Lazara za pražskými městskými hradbami. Nejvýznamnější špitál vPraze byl zřízen rytířským řádem křižovníků sčervenou hvězdou, spojeném se jménem představitelky vládnoucího rodu Přemyslovců Anežky (1205 nebo 1211–1282). Anežka odmítla provdat se podle dynastických záměrů. Opustila světský život avěnovala se nemohoucím apotřebným lidem. Za podpory svého bratra Václava I. vstoupila do řehole sv. Kláry. Nechala na svých pozemcích postavit klášter klarisek (Anežský klášter), kde se později stala abatyší, ašpitál sv. Františka ukostela sv. Haštala, kde působili laičtí bratři asestry. Anežka udržovala diplomatické vztahy spapežem Řehořem IX., díky nimž dosáhla povýšení bratrů špitálníků na zatím jediný řád ustanovený včeských zemích, řád křižovníků sčervenou hvězdou, aumožnila jim ifinanční osamostatnění. Svatá Anežka je považována za zakladatelku českého ošetřovatelství aopatrovnictví. Další významnou představitelkou byla Zdislava zLemberka (1220–1252). Zřejmě inspirována sv. Anežkou vybudovala dominikánské kláštery vJablonném vPodještědí av Turnově. Osobně pečovala onemocné atraduje se, že uměla navracet ztracený zrak. Křižovníci budovali včeských zemích další špitály. Na jejich vzniku se podílely mnohé důležité osobnosti naší historie, například královny Eliška Rejčka nebo Eliška Přemyslovna. Vlivem obchodování sOrientem se do českých zemí dostali iprvní lékárníci azačali zde rozvíjet své umění aposkytovat služby.

1.5Raný novověk

Změna organizace zdravotnictví nastala vobdobí renesance, ato vdůsledku rozvoje evropských měst. Hustě obývaná sídliště sbídnými hygienickými poměry byla ohrožena epidemiemi, nebezpečnou metlou té doby.

Evropa

Péče onemohoucí byla stále poskytována prostřednictvím institucí, jako byly špitály aleprosária. Vměstech ale kapacita často nestačila. Proto byly zakládány nové instituce, církevní isvětské, ale často vnich byla poskytována pouze základní péče. Naproti tomu existovaly špitály, zejména ty založené řádem johanitů, kde byla péče velmi kvalitní. Počet lékařů, ranhojičů aošetřovatelů byl pevně stanoven, personál musel splňovat hygienická nařízení, dbát ostravu, lůžka nemocných oddělovat plentami. Vtomto období se objevují první uniformy ošetřovatelů johanitského řádu. Ve světských špitálech sice lékaři pracovali, ale jejich počet byl nízký. Problematiku nedostatku lékařů vEvropě vroce 1348 řešilo založení Karlovy univerzity se čtyřmi fakultami včetně fakulty lékařské. Lékařská fakulta vzdělávala mladé lékaře až do období husitských válek, kdy byl vdůsledku války provoz univerzity omezen apo bitvě na Bílé hoře zcela přerušen. Studium medicíny bylo velmi dlouhé anáročné, proto si lékaře mohli dovolit spíš jen zámožní lidé. Pro nižší společenské vrstvy byly lékařské služby finančně prakticky nedostupné. Ošetřování vdomácím prostředí poskytovaly často řeholnice nebo laické sestry. Tridentský koncil (1545) domácí ošetřovatelství výrazně omezil apéče přešla pouze pod gesci klášterů. Vtomto období docházelo kvelkému vývoji voboru lázeňství. Byly zakládány minerální aparní lázně. Lázně byly terčem kritiky církve, ato nejen zdůvodů obav ze smilstva. Lázně se mohly stát – astávaly – ohniskem různých nákaz. Ve 14. století došlo vEvropě kvelké morové epidemii. Vznikly stovky morových špitálů, které svým charakterem spíše připomínaly vězení. Některé byly dokonce iobehnány příkopy. Vlivem velkého nárůstu nemocných morem rostly nároky na ošetřující personál ve špitálech. Krize křesťanské církve snáslednou reformací aprotestantismem přinesla plošné rušení klášterů auzavírání mnoha katolických institucí. VPraze došlo komezením na Karlově univerzitě, což se odrazilo ina tehdejší medicíně aošetřovatelství. Významnou osobností byl švýcarský lékař Philippus Aureolus Theophrastus Bombastus von Hohenheim (1493–1541), který integroval teologii, alchymii, astronomii aléčitelství do medicíny. Zabýval se rovněž chirurgickými výkony, které popsal vněkolikadílné knize Velký ranhojič. Zavedl metodu umělého dýchání pomocí měchu, která se dlouho používala. Svými kontroverzními názory ale popudil tehdejší vyznavače tradičních postupů ačást svého života prožil ve vyhnanství. Přestože řada jeho úvah byla chybná, otevřel novou kapitolu ve vývoji medicíny.

Vobdobí 16. století docházelo krozvoji univerzitní medicíny arozšiřování poznatků zanatomie, kterou svými novátorskými myšlenkami obohatil lékař Andreas Vesalius (1514–1564). Jako první popsal umělé dýchání, které aplikoval na zvířatech. Pro toto období je příznačný vývoj nových chirurgických nástrojů, používaly se různé druhy kleští, sond avrtáků aošetřování ran se stalo preciznějším. Vtomto období docházelo ik rozvoji pomůcek používaných vošetřovatelství, jako byly „pekáče“ nebo močové „bažanty“, tedy nádoby určené kvyprazdňování dlouhodobě ležících nemocných. Došlo též křadě zásadních objevů. Byl vynalezen mikroskop, byla objeven velký krevní oběh, vznikaly první pokusy ointravenózní aplikace nebo do té doby nepříliš úspěšné krevní transfuze. Mezi české objevy je možno uvést přístroj na měření pulzu sestavený Janem Markem Marci zKronlandu, profesorem medicíny na lékařské fakultě vPraze. Vpoznatcích praktického ošetřovatelství mnoho změn nenastalo, ale léčebná péče ve špitálech se začala podstatným způsobem proměňovat. Vrámci poskytované péče osociálně slabé, staré, chudé nebo sirotky se péče začala diferencovat arozdělovat do různých typů institucí.

České země

V17. a18. století byly budovány nemocnice špitálního řádu milosrdných bratří (Praha, nemocnice Na Františku, 1620). Nemocniční zařízení byla určena pouze mužům. Probíhalo školení všech bratrů voblasti ošetřování nemohoucích anejúspěšnějším znich bylo umožněno studovat medicínu. Obdobně vznikaly nemocnice řádu alžbětinek (Praha, dům Na Slupi, 1722), kde se přijímaly kléčbě pouze ženy.

1.6Vrcholný novověk

Toto období nelze jednoznačně definovat zhlediska přístupů voblasti medicíny. Vprocesu léčby aošetřování nedošlo kvýraznému zlepšení.

1.7Období 17. a18. století

Vtomto období zaznamenala medicína velký rozvoj. Došlo krozdělení na různé obory (specializace), zavedla se klinická výuka studentů, započalo organizované veřejné zdravotnictví acelková popularizace medicíny, též označována jako zlatá éra mastičkářství.

Evropa

Dochází kvelkému rozvoji válečné medicíny apostupů vrámci první pomoci. Jsou zřizovány ambulantní ošetřovny pro případy nevyžadující hospitalizaci. Některé postupy zdnešního pohledu vypadají velmi nezvykle, např. se používala léčba tabákovým kouřem vydechovaným do konečníku, tzv. fumigace.

Habsburská monarchie

Vrámci tereziánských reforem došlo klegislativní úpravě zdravotní péče na dalších sto let. Hlavní slovo měla lékařská fakulta. Byla vypracována hygienická aprotiepidemická opatření, došlo krozpracování systému vzdělávání zdravotníků. Sjednocení lékařství jako oboru astanovy studia medicíny zakončené titulem MUDr. se datují kroku 1873. Vreformách následně pokračoval Josef II. Vrámci reorganizace nevyhovujících zařízení začal zakládat všeobecné nemocnice. První nemocnice tohoto charakteru byla vybudována ve Vídni (1784), disponovala dvěma tisíci lůžek včetně části pro poskytování péče duševně nemocným. Později se všeobecné nemocnice zakládaly vBrně, Olomouci aroku 1790 iv Praze. Péče byla hrazená ze strany samotných pacientů. Vpřípadě, že si člověk péči nemohl prokazatelně dovolit, byl od plateb osvobozen.

1.8Období 18. a19. století

Za doby osvícenství byla zakládána zdravotnická asociální zařízení, někdy přímo panovníkem (např. Londýn, Petrohrad). Po celé Evropě začala vznikat statní, městská, církevní, ale isoukromá zařízení pro nemohoucí nebo sociálně slabé.

Evropa

Během vlády císaře Napoleona došlo kpokrokovému rozpracování systému první pomoci. Na bojištích byla zřízena pohyblivá obvaziště vpodobě vozu taženého koněm. První pomoc poskytovali tři chirurgové aošetřovatel. Napoleonova vláda ssebou ale přinesla také zrušení rytířského řádu johanitů, tedy špitálních bratrů sv. Jana Křtitele Jeruzalémského ve Středomoří, ato obsazením Malty, kde měl řád své hlavní sídlo. Řád byl znovu obnoven v19. století apokračoval ve své špitální tradici.

1.9Moderní dějiny

Véře revolucí amohutného rozvoje průmyslu vznikaly též nové požadavky na sociální aošetřovatelskou péči. Velký rozvoj medicíny ssebou přinesl celou řadu diagnostických aterapeutických objevů.

Evropa

Významné nové přístupy vnesl do ošetřovatelství německý luteránský duchovní Theodor Fliedner (1800–1864) založením Evangelického spolku pro křesťanskou péči onemocné vSeverním Porýní-Vestfálsku adále iniciováním zřízení nemocnice amateřského domu diákonek vNěmecku, který se stal inspirací pro celou Evropu. Fliedner kladl důraz na zkvalitnění ošetřovatelské péče, jež by měla zahrnovat nejen péči ofyzickou stránku, ale také oduševní potřeby pacienta. Vtomto duchu školil diákonky jednou týdně ilékař, aby poskytovaná péče měla celostní charakter. Tento systém vzdělávání byl vzorem pro následující pojetí různých zdravotnických škol. Elizabeth Fryová (1780–1845) založila obdobnou školu vLondýně snázvem Institut ošetřovatelství, absolventky byly označovány termínem protestantské sestry křesťanské lásky, později byly známé jako ošetřující sestry.

Vobecné rovině zůstávalo ošetřovatelství pod řízením církve, ato až do začátku 20. století. Nelze říci, že pojetí péče bylo ideální. Mnozí zajišťovali péči svědomitě, ale mnoho ošetřovatelek nemělo ani dostatečnou motivaci, ani vzdělání. Nebylo neobvyklé, že ošetřovatelkami byly vysloužilé prostitutky aalkoholičky, které žily přímo vpokojích spacienty za mzdu nebo pouhé zajištění určitého zázemí. Jako profese mělo ošetřování nemocných nízkou společenskou prestiž. Zařízení byla často přeplněná, kapacita lůžek nízká, nezřídka bylo ivíce pacientů na jednom lůžku. Hygienické podmínky nebyly dobré. Běžně se zde vyskytoval iparazitující hmyz.

Důležitou úlohu vhistorii vývoje ošetřovatelství hraje Florence Nightingalová (1820–1910), která celkově efektivním způsobem pozvedla kvalitu ošetřovatelství na profesionální úroveň. Pocházela ze zámožné rodiny asvůj život zasvětila ošetřování nemohoucích. Při svých cestách po Evropě navštěvovala různá zařízení anemocnice, kde se učila pečovat opacienty. Následně vroce 1853 vedla ústav pro nemohoucí vLondýně, kde zavedla řadu velmi praktických postupů užívaných dodnes, např. signalizační systém kpřivolání pomoci. Kladla důraz na uspokojující prostředí vnemocničních zařízeních ataké na důležitost kontaktu srodinou aošetřujícími. Nightingalová neváhala ošetřovat raněné vojáky vnoci při svitu lampy, atak se jí začalo přezdívat „dáma slampou“. Její lampa se stala později symbolem ošetřovatelství. Svým nasazením se zasadila io zřízení komise pro reformy vojenského zdravotnictví azřízení pokrokově vybavených nemocnic. Je autorkou několika knih. Nejznámější jsou Zápisky oarmádě anemocnicích aZápisky oošetřovatelství. Jako první žena vůbec byla přijata do Britské statistické společnosti.

Roku 1860 založila školu pro zdravotní sestry při nemocnici sv. Tomáše vLondýně snázvem Škola Florence Nightingalové. Škola se zcela odlišovala od všech předchozích systémů přípravy ošetřovatelek. Zámožné studentky si studium hradily atrvalo dva roky. Ostatní studentky, které pocházely zchudších poměrů, měly studium zdarma atrvalo jeden rok. Výuku vedli lékaři adívky měly praxi vpřilehlé nemocnici. Na škole mohly studovat icizinky. Hlavním posláním byla příprava vrchních sester, které následně budou školit nové ošetřovatelky, ato iza hranicemi Anglie. Díky vlivu Nightingalové ajejímu celoživotnímu úsilí se ošetřování stalo prestižnější profesí, která se vlivem jejího přání stala doménou žen, což vedlo kfeminizaci povolání.

Mezinárodní červený kříž

Se založením Mezinárodního červeného kříže (1863) je spojené jméno švýcarského humanisty Jeana Henri Dunanta (1828–1910), který byl nucen táhnout společně sBonapartem do Lombardie kSolferinu. Vprobíhající bitvě utrpělo asi 40 tisíc lidí zranění. Byl to právě Dunant, kdo zorganizoval pomoc prostřednictvím zřízení obvaziště, kam povolal místní ženy, anepřetržitě tři dny atři noci poskytovali péči všem zraněným bez ohledu na jejich národnost. Dunant následně sepsal text otéto události snázvem Vzpomínky na Solferino, které poté rozeslal na různé panovnické dvory. Úspěch vydaných vzpomínek byl veliký, ato hlavně díky jeho schopnosti barvitě popsat celou událost. Již vtomto období vŽenevě fungovala Společnost pro veřejné blaho ajejí předseda Gustave Moynier na jednom ze zasedání předčítal zDunantovy knihy. Díky tomu členové společnosti vyjádřili podporu Dunantovým myšlenkám apodnítili vznik mezinárodní organizace na ochranu apomoc raněným. Idíky tomu došlo dne 22. srpna 1864 kpodpisu tzv. První Ženevské úmluvy ozlepšení osudu raněných anemocných příslušníků ozbrojených sil vpoli, která deklarovala zásadu neutrality polních ošetřoven viditelně označených červeným křížem vbílém poli. Dunant je první nositel Nobelovy ceny za mír (1901).

České země

Vobdobí po prusko-rakouské válce se na našem území začala rozvíjet různá emancipační hnutí. Osobnosti jako Marie Riegrová (1833–1891), Eliška Krásnohorská (1847–1926) nebo Sofie Podlipská (1833–1897) propagovaly práva žen na vzdělání as ním spojenou možnost lepšího pracovního uplatnění. Vycházely zpoválečného stavu, kdy bylo ve společnosti málo mužů kvůli válečným ztrátám. Díky jejich vlivu začaly vznikat ošetřovatelské vzdělávací instituce určené mladým dívkám, které kvýuce využívaly studijní materiály F. Nightingalové. Na výuce se podíleli ilékaři. Praxi studentky vykonávaly vchorobinci na Karlově avzdělávání bylo zakončené zkouškou audělením diplomu. Společenská prestiž povolání ošetřovatelky nebyla vnaší zemi vysoká. Ošetřovatelky dokonce žily ve stejných pokojích snemocnými ajejich osobní prostor byl oddělen pouze plentou. Císařským nařízením měly zakázáno se vdát. Musely striktně plnit pokyny lékaře aza porušení kázně dostávaly tresty zákazu vycházek nebo snížení už itak nízké mzdy.

1.10Období 1. světové války

Včase 1. světové války došlo knarušení rozvoje některých oblastí zdravotnictví. Rozvíjely se obory chirurgické, prakticky se využívaly některé medicínské objevy jako očkování proti tetanu acholeře, parní dezinfekce, rentgenové (RTG) techniky.

Evropa

Rozvoj voblasti služeb apéče Červeného kříže reflektovaly stávající potřeby společnosti. Červený kříž dodával personál, zdravotnický materiál azajišťoval ipotraviny. Na pomoci se velkým podílem podílely idalší společnosti ze Spojených států amerických nebo Švýcarska. Pod patronací Červeného kříže bylo zřízeno 11 tisíc nemocnic.

České země

Ipřes válečný konflikt docházelo na našem území krozvoji vzdělávání voblasti ošetřovatelství. Významnou úlohu zde sehrála Františka Fajfrová (1860–?), která se zasloužila ozaložení ošetřovatelské školy vPraze při Všeobecné nemocnici. Škola byla založena vJečné ulici vroce 1916 snázvem Česká zemská ošetřovatelská škola, následně vznikla obdobná škola německá. Nařízení Ministerstva vnitra roku 1914 určovalo organizační rámec předmětných škol apodpořilo tím jejich vznik. Studentky skládaly přijímací zkoušky astudium trvalo dva roky. První rok byl vyhrazen teoretické výuce aosvojení požadovaných poznatků, druhý rok byl věnován praktické činnosti vnemocničních zařízeních. Na výuce se podílela iřada lékařů. Úspěšné absolventky skládaly slib Florence Nightingalové asměly nosit odznak.

1.11Meziválečné období

Po roce 1918 se ve společnosti plně projevily důsledky války. Bylo zde mnoho válečných invalidů, velký počet vdov asirotků, citelné ztráty zdravotníků. Mnoho lidí trpělo podvýživou, šířily se epidemie tuberkulózy, tyfu, cholery nebo španělské chřipky, které měly na svědomí víc obětí než bojiště 1. světová války.

Evropa

Meziválečné období se neslo vduchu velkého rozvoje zdravotnictví. Začátek používání inzulínu, BCG vakcína proti tuberkulóze, antibiotická léčba penicilinem, zdokonalení RTG amnoho dalších objevů apokrokových postupů zajistilo prudký rozvoj medicíny.

Československá republika

Ina našem území docházelo kmohutnému rozvoji zdravotnictví ajeho organizace jako celku. Založení Státního zdravotního ústavu Republiky československé, Masarykovy ligy proti tuberkulóze apřijetí Zákona opojištění zaměstnanců vpřípadě nemoci, invalidity nebo stáří jsou příklady důležitých organizačních počinů mladého státu. Ve velkém počtu se nadále budovaly nemocnice. Vroce 1919 byly založeny dvě univerzity slékařskými fakultami – vBrně aBratislavě. Významnou osobností té doby byla Alice Masaryková (1879–1966), která se stala první předsedkyní Československého červeného kříže (1919) azasloužila se ozakládání různých ústavů, center školení ao celkovou zdravotnickou osvětu. Zajistila řadu finančních prostředků potřebných pro založení Státního zdravotního ústavu Republiky československé. Dále vroce 1919 založila první sociální školu určenou pro výuku terénních sociálních pracovníků. Vdůsledku nástupu totalitní moci po roce 1948 byla perzekuována apak donucena odejít do zahraničí. Zemřela vChicagu ve věku 87 let.

1.12Období 2. světové války

Toto období znamenalo krok zpět vmnoha ohledech. Válečné zločiny nacistických lékařů ajejich zrůdné pokusy vedly kzahájení diskuze oetických otázkách. Organizace arozvíjející se systém zdravotní péče byly významně narušeny nebo zcela zničeny. Válečný konflikt měl obdobný dopad na celou společnost, jako tomu bylo vpřípadě 1. světové války. Sociální následky, vyhladovělé obyvatelstvo aepidemie onemocnění napáchaly mnoho škod. Mezinárodní červený kříž aamerická vláda se snažily následky zmírňovat prostřednictvím různých programů pomoci.

Protektorát Čechy aMorava

1.13Období po 2. světové válce

Evropa

Československé území

1.14Vývoj po roce 1989

1.14.1Zásady OSN pro seniory

•Zařazení do společnosti: přímý podíl vrámci rozhodování arealizací politik, které přímo ovlivňují jejich život.

1.14.2Madridský mezinárodní akční plán pro problematiku stárnutí 2002

1.14.3Národní akční plán podporující pozitivní stárnutí

1.14.4Listina základních práv Evropské unie

1.14.5Všeobecná deklarace lidských práv

1.14.6Mezinárodní pakt oobčanských apolitických právech

1.15Péče oseniory vČeské republice

1.15.1Bílá kniha vsociálních službách

1.15.2Zákon č. 108/2006 Sb., osociálních službách

Příspěvek na péči

1.15.3Sociální služby poskytované ve zdravotnických zařízeních lůžkové péče

Sociální služby poskytované za úhradu

1.15.4Koncepce podpory transformace pobytových sociálních služeb vjiné typy sociálních služeb