In the Middle of Hickory Lane

copyright © Heather Webber, 2022

translation © Helena Hartlová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-492-1

ISBN mobi: 978-80-7689-493-8

Pro všechny, kdo věří v druhou šanci

Kdybych měl květinu za každou vzpomínku na tebe…,

mohl bych se svou zahradou procházet navždy.

– Alfred Tennyson

1.

13. ledna 1962: S Levim jsme si pro svůj první dům našli desetiakrový pozemek nedaleko silnice US 98 ve Sweetgrassu. Stačilo na něj vkročit a hned jsem věděla, že je skutečně výjimečný. Poslední dobou jsem doopravdy pyšná na to, jak rychle a jak daleko jsme s Levim došli. Novomanželé. Nové město. Nový dům. Nová práce pro Leviho. Plním si sny.

Ema

Uprostřed Ořechové aleje vyrostla komunitní zahrada, kus živoucí půdy kruhového tvaru přesně pasující do prostoru široké slepé ulice. Krajinářsky upravený ostrov vystupoval z okolní asfaltové vozovky, bujný a plný zeleně, a lákal k bližšímu pohledu a delšímu setrvání. Nemohla jsem si ale nevšimnout, že mezi štěrkovými cestičkami, stromy, keři, záhony, trelážemi a květinovou loučkou kdysi kdosi zasadil i tajemství. Tajemství, jež se pomalu odhalovalo s každým zabořením lopaty do bohaté půdy ukrývající právě objevený hrob.

Cestou kolem policejní pásky přehrazující horní část ulice jsem si upravila popruh batohu na rameni a druhou rukou pevně svírala držadlo velkého kufru, kterému chybělo kolečko a vlekl se za mnou s hlasitými protesty. Neustále mi škubal paží, jako by mě prosil, ať se otočím, jelikož tady z toho nemůže koukat nic dobrého. Podniknout cestu na jih do Sweetgrassu v Alabamě mě stálo veškerou odvahu a odhodlání, a tak jsem doufala, že se kufr mýlí, že je zkrátka jen zvyklý na to, že ať se vydám kamkoli, nikdy z toho nic dobrého nevzejde.

Tak to sice bylo zatím pokaždé, ale tohle stěhování pro mě znamenalo příležitost začít znovu a něco se svým životem udělat. Toužila jsem zapustit kořeny, i kdyby měly být mělké, a byla jsem ochotná kvůli tomu mnohé přehlédnout, včetně hrobu. Na střechách šesti policejních aut, dvou hasičských vozů a jedné sanitky se v tom teplém dubnovém odpoledni otáčela modrá a červená světla. Všechna vozidla tu měla překvapivě dost místa k zaparkování. Rozhlédla jsem se a napadlo mě, že Ořechová alej připomíná spíš svérázný rezidenční bulvár, který se kvůli zahradnímu ostrovu roztáhl do šířky i do délky.

Při chůzi jsem držela bradu vzhůru a snažila se skrýt své zděšení nad tím, že pobřežní městečko Sweetgrass má tak početnou policejní jednotku. Vědět to předem, možná bych si stěhování k babičce Glory Wynnové rozmyslela. Policisti se na mě obvykle dívali s jistou dávkou ostražitosti, jako by nějakým šestým smyslem vytušili nežádoucí osobu.

Rukou jsem si zastínila oči před ostrým sluncem a pátrala v ulici lemované stromy po domovních číslech. Hledala jsem sedmnáctku. Bylo to staré sousedství, domy byly postaveny z nejlepších materiálů a zestárly s grácií, hrdě a krásně. Vzrostlé stromy stínily velké pozemky, růže kvetly v optimistických barvách a trávníky byly pečlivě udržované a čistě ohraničené. Byl to ten typ ulice, kde lidem záleží na tom, jak žijí. Dveře domů se tady nezamykaly. Bylo to místo, kde nikdo nepředpokládal, že by je a jejich majetek mohlo potkat cokoli zlého.

Hlupáci, všichni do jednoho.

Dál jsem zpola vezla a zpola vlekla neochotný kufr a zachytávala přitom střípky informací ze shromážděného zástupu. Lapala jsem útržky vět zachycené větrem a nesené upřímností, soucitem a pospolitostí.

Lidská kost, o tom není pochyb.

Dneska brzo ráno. Trhlina v zemi. Kousek od jezírka.

Je to skoro šedesát let, ale stejně.

Ať konečně odpočívá v pokoji.

Věnovala jsem chvilku úvahám o ženě, která se pohřešovala tak dlouho. Zajímalo by mě, jak se ocitla v zahradě. Pocítila jsem záchvěv soucitu a empatie vůči osobě, již jsem nikdy nepoznala – a současně příval solidarity s touhle ulicí, která na první pohled působila tak dokonale. Ale teď? Teď jsem věděla, že sem krásně zapadnu.

Ořechová alej měla temnou minulost.

Zrovna jako já.

„Potřebujete pomoc, slečno?“ ozval se hluboký hlas.

Muž stál na horním schodu dlouhé verandy, ramenem se opíral o dřevěný sloup, paže měl založené a upíral na mě zvědavý pohled. Dům s číslem pět stál na konci cihlami dlážděné příjezdové cesty. Bylo to velké stavení natřené světle šedozeleně s krémovým lemováním, což byly barvy ideální pro místo jako Sweetgrass, městečko velikosti tečky na mapě u zálivu Mobile Bay, jen kousek na sever od Fairhope. Jedinou zjevnou vadou pozemku u domu bylo asi půl tuctu mělce vyhloubených děr, hyzdících jinak dokonalý trávník se smaragdově zelenou trávou.

Rychle jsem si svého nového souseda prohlédla. Zvědavý, usoudila jsem okamžitě a bylo mi jasné, že si ho budu chtít držet od těla. Zvědavost znamenala v mém světě nebezpečí. Tím spíš, že navenek jako hrozba nepůsobil. Hádala jsem mu něco přes třicet, byl o trochu vyšší než průměr, měl pískově hnědé vlasy po ramena, vysoké čelo, trochu vybočený nos, tmavé opálení a odpolední strniště jen o malinko světlejší než vlasy. Hubené tělo měl navlečené do džínů a přiléhavého bílého trička. Byl bos.

Nenucenost, s níž se opíral o sloup verandy, jasně svědčila o tom, že si věří. Že je přátelský, přístupný. Možná pro druhé. Ale já věděla své. Tipovala jsem ho na někoho od strážců zákona – i zločinci, včetně těch částečně napravených, mají šestý smysl.

Na verandě u jeho nohou seděl bílý ovčák, pozoroval mě jasnýma hnědýma očima a mě hned napadlo, že jsem odhalila zdroj těch podivných děr v trávníku. V dlouhé tlamě držel vyšisovaný, původně zelený, olysalý tenisák, a ocasem s dlouhými chlupy hlasitě tloukl do prken verandy. Pod vlivem přátelského pohledu psa jsem prvně od svého příjezdu pocítila vlídné teplo, jež rozpustilo něco málo z ledového strachu, který mě cestou na jih provázel.

Zvedla jsem bradu a přinutila se setkat s mužovým tázavým pohledem. „Hledám dům Glory Wynnové.“

V jeho očích se objevilo cosi jako podezření, ale rychle ho potlačil a mně bylo okamžitě jasné, že je zvyklý svoje myšlenky skrývat a že je v tom dobrý. Pomalu uvolnil založenou paži a ukázal směrem ke středu slepé ulice. „Ten dům uprostřed.“

Skoro jsem slyšela jeho myšlenky, jak odhadoval, co jsem zač, stejně jako jsem to před chvílí dělala já.

Docela jistě viděl problémy.

Nebyl úplně mimo.

Zamžourala jsem proti slunci na dům, který mi připadal ještě kilometr daleko. „Ten bílý?“

„Ano, madam.“

„Děkuju pěkně.“ Věnovala jsem mu co možná nejnevinnější úsměv. Matka vždycky říkala, že úsměv je jednou z nejlepších zbraní k odvedení pozornosti. Sama ji svědomitě používala.

Ještě jednou jsem se podívala na psa a pokračovala v cestě mezi lidmi, kteří se shlukli na chodníku, aby okukovali a sbírali klepy. Shromažďovali je s důkladností ptáků láskyplně shánějících větvičky do hnízda. Tihle lidé byli moji noví sousedé a já byla vděčná, že nemají kdy věnovat mi pozornost. Měla jsem za sebou dlouhou, skličující cestu z Louisvillu v Kentucky – osmnáct hodin autobusem do Mobile a pak čtyřicet minut taxíkem přes záliv – a neměla jsem náladu na otázky o sobě, o svém dětství a rodičích, což byla všechno témata, která si otázky zasluhovala.

Alej lemovalo jedenáct stavení – směsice domů, bungalovů a přechodných zemědělských staveb – a Gloryin dům stál přesně uprostřed spodní části ulice. S valbovou střechou, třemi vikýřovými okny a verandou kolem dokola připomínal starou jižanskou dámu, naparáděnou pro návštěvníky. Vítr si pohrával s americkou vlajkou a pohupoval převislými kapradinami. U vchodových dveří stála dvě bílá houpací křesla a u bočních dveří další dvě. Najednou jsem zatoužila sednout si a chvíli se pohupovat.

Napravo od domu, trochu odsazená a zastíněná vysokým ořešákem, stála jako zmenšená napodobenina hlavního domu samostatná dvoupatrová garáž. Byt nad garáží se měl na nějakou dobu stát mým domovem a já už zdálky poznala, že to bude o poznání lepší prostor k životu než kterékoli z předchozích míst, která jsem kdy nazývala domovem. Mnohem lepší.

Na trávníku před stavením nalevo od Gloryina domu postávala pod ochranou listnaté náruče velkého dubu skupinka starších žen. Zadoufala jsem, že si mě ženy nebudou všímat, ale sotva jsem vstoupila na Gloryinu příjezdovou cestu, hned jsem pochopila, že to bude jinak.

„Na mou duši!“ vykřikla jedna z žen ze skupinky. „Emo? Emo Wynnová, jsi to ty? Ale samozřejmě, že jsi to ty. Málem bych zapomněla, že máš dneska přijet. Tahle věc s policií mě docela popletla. To jsem já – Glory!“

Žena, jež vypadala na hodně přes sedmdesát, se oddělila od ostatních. Působila dojmem, že přímo září, že z ní sálá slunce a dobrota. Malinko nevyrovnaným krokem vyrazila kupředu, krátké silné nohy jí objímal lem limetkově zelených šatů. Bílé vlasy měla sestříhané do asymetrického mikáda naznačujícího hravou povahu a na temeni jí seděly jasně modré brýle, které se na slunci třpytily jako diadém osázený drahokamy.

Milující, to bylo první slovo, které mě napadlo a naplnilo mi srdce nadějí, když přišla blíž.

Nebyla jsem si jistá, kdy se u mě tahle schopnost rozpoznat povahu člověka na první pohled objevila, ale teprve jako starší jsem si uvědomila, že jde o něco výjimečného. Protože jsem se nikdy nespletla.

Když Glory došla až ke mně, úsměv jí nadzvedl velké, jako jablíčka kulaté tváře a zmnožil vrásky. Ve chvíli, kdy se přede mnou zastavila a začala si prohlížet můj obličej, viděla jsem jí na očích, že v mých rysech pátrá po něčem důvěrně známém, že hledá příbuznost. Hledá svého syna, jenž zemřel před lety, když ho na rušné ulici v Las Vegas srazilo auto.

Jedno z jejích světlých obočí pokleslo nesplněným očekáváním. „Přesná kopie tvé matky,“ řekla a vzápětí rozevřela náruč k objetí. „Pojď sem, zlato.“

Polkla jsem smutek nad jejím zklamáním, udělala toporný krok a trochu se přikrčila, protože Glory byla o dobrých deset centimetrů menší než já. Přitiskla si mě ke kyprému tělu, zahrnula mě teplem a já její objetí rozpačitě přijala, pustila zavazadla a přiměla se k pevnému sevření. Neuměla jsem opětovat náklonnost, chtěla jsem se ale učit a napadlo mě, že Glory bude dobrá učitelka.

Pohoupala mě v náručí. „Zatraceně dlouhá doba,“ odtušila.

Štípání v očích a příval emocí mi připomněly, že právě tohle byl důvod, proč jsem se rozhodla přijet. Šlo o tohle spojení. Uměla jsem si představit, že si na její objetí, náklonnost a bezpodmínečnou lásku, po níž jsem toužila celý život, snadno zvyknu.

Teprve když se Glory odtáhla, ale dál mě držela za ramena, uvědomila jsem si, že jsem nepřestala svírat pěsti a její objetí jí pořádně neoplatila. Sepnula jsem ruce, propletla prsty a doufala, že si toho nevšimla.

Modré oči se zelenými tečkami a nádechem smutku mě bedlivě zkoumaly a četly ve mně. Prohlédla si mě od hlavy k patě. „Jsi tak hubená! Ale to spravíme. Jaká byla cesta?“

„Docela dobrá,“ odpověděla jsem a opožděně dodala: „Děkuju.“

Potřebovala jsem být otevřenější. Bylo jisté, že to bude náročné, protože se o mně nedalo říct, že jsem přátelský typ, pokud jsem to z nějakého důvodu nepředstírala. Jinak jsem se celý život usilovně snažila být neviditelná. Tady ve Sweetgrassu se budu muset stát součástí komunity, pokud mám konečně zapustit ony vytoužené kořeny.

Sluneční světlo se krásně zatřpytilo na zlatých, nejspíš starožitných náušnicích se vzorem připomínajícím okvětní lístky. Glory pobaveně zvedla koutky rtů. Jemně mi stiskla ramena a pak ruce spustila. „Umím si představit, jak dobrá asi byla. Vážně mě mrzí, že jsi mi nedovolila, abych ti koupila letenku.“

Laskavost v jejím pohledu mě povzbudila. Usmála jsem se. „Abych přišla o lekci člověčenství? Něco takového bych si nemohla odepřít.“

Oči se jí malinko zúžily, jako by odhadovala, jestli si dělám legraci, a pak se rozesmála. „Ukážu ti tvůj pokoj, aby ses zbavila těch zavazadel. Pak tě představím některým z tvých nových sousedů.“ Mávla rukou směrem k ženám stojícím pod dubem, které nás nepokrytě pozorovaly.

Věnovala jsem jim drobný, snad přátelský úsměv.

„Hned jsme zpátky!“ zavolala na ně Glory a otočila mě směrem od skupinky.

Stáhla jsem zmožená ramena a zvedla kufr, místo abych ho táhla sametovou travou. Přísahala bych, že si kufr oddechl úlevou.

Glory mě vedla přes trávník. „Měla jsem takovou radost, když jsi mou nabídku přijala, Emo.“

Její nabídku. Práci po jejím boku na venkovním tržišti zvaném Sweetplace a místo k bydlení. Tady. V její těsné blízkosti.

Kořeny.

Po jejím pozvání jsem skočila a už se ho nepustila.

„Musím se přiznat, že mě telefonát od tebe překvapil.“ Pořád jsem nevěděla, jak mě našla, a znovu jsem ucítila ten zpropadený příval emocí: „Přišel ovšem ve správnou chvíli. Měla jsem zrovna těžký…“ – chtěla jsem říct „život“, to by ale znělo moc dramaticky, i když to byla pravda – „… těžké období. Sháněla jsem novou práci.“ Nechtěla jsem se zmiňovat o tom, že mě zrovna vyhodili. Propustili mě, protože jsem se ozvala, když mě přeskočili s povýšením, které mi slíbili a na něž jsem spoléhala, abych si mohla konečně pořídit vlastní bydlení.

Kvůli tomu slibu jsem polevila v ostražitosti, vyměnila ji za naději a příležitost, a zaplatila za to. Moje matka by mě v té situaci ani v nejmenším nelitovala. „Nikomu nevěř, Emo,“ říkávala mi vždycky. „Všichni lžou. Všichni.“

Kdo jiný by to měl vědět, když ne ona. Nosila svoje lži jako diamanty. Byly tak oslnivé, až druhé oslepovaly a oni nezahlédli pravdu.

Příjezdová cesta ke Gloryinu domu byla z pískovaných cihel vyskládaných do vzoru rybích kostí. Několik odhodlaných pampelišek se prodralo skulinami na vzduch a obohatilo tlumenou červenou plochu o zeleň a žluť a já si dávala pozor, abych žádnou z nich cestou nepošlapala.

Glory soucitně zavrtěla hlavou. „Někdy je těžké najít to pravé, věřím ale, že tady si to zamiluješ. Hlavně naše jezírko. Má schopnost nabídnout ti něco, o čem jsi ani netušila, že to potřebuješ.“

Vrhla jsem přes rameno ostražitý pohled k zahradě a houfu policistů a rychle zrak odvrátila. Co se děje na druhé straně ulice, mě sice zajímalo, ale nechtěla jsem se před Glory o policii ani zmínit z obav, že by můj hlas prozradil něco z toho, co jsem si chtěla nechat pro sebe.

„Zahradničíš?“ zeptala se cestou po chodníčku při pravé straně garáže, kde se o široké dlažební kameny otíraly přátelské kapradiny.

Najednou jsem si uvědomila, že i ona se zřejmě zmínce o přítomnosti policie vyhýbá. Možná si myslí, že by mě to mohlo vyděsit. Netušila, že k tomu, abych se vzdala příležitosti zapustit kořeny, kterou mi dala, by bylo třeba mnohem víc. „Ani ne.“

Znovu zavrtěla hlavou. „To napravíme. Naučím tě všechno, co znám. Čekají tě Gloryiny lekce zahradničení.“

Líbilo se mi, jak to zní. Stoupaly jsme po tmavém kovovém schodišti posetém skvrnami od rzi. Přede dveřmi do bytu, které stínila loupající se dřevěná markýza porostlá stříbřitým mechem, Glory přerývaně oddechovala a několikrát štěkavě zakašlala.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se a nebyla si jistá, jestli ji mám poplácat po zádech, nebo volat o pomoc.

Ovládla kašel a sáhla po klice. „Jsem docela v pořádku, zlato.“

Jelikož měla odvrácenou tvář, neviděla jsem jí do očí, stejně jsem ale vycítila, že lže. „Umím si představit, jak moc v pořádku,“ odpověděla jsem ozvěnou jejích vlastních slov, která mi řekla před chvílí.

Podívala se na mě přes rameno a usmála se, teprve pak dveře otevřela. Nepřekvapilo mě, že byly odemčené. „Sice už bohužel nejsem žádné kuřátko, ale dokud mám ještě trochu kuráže, poradím si. Jak sama víš, kuráž člověku pomůže překonat ledacos.“

„Myslíš, že mám kuráž?“ Tou otázkou jsem samu sebe překvapila. Byla hodně osobní. A plná naděje.

V očích jí zajiskřilo. „Jsi přece tady, nebo ne?“

Ztěžka jsem polkla a přikývla.

Glory vešla dovnitř a rozhodila ruce v gestu velkolepého odhalení. „Je to malé, ale snad to bude vyhovovat tvým potřebám.“

Malé? To sotva. V porovnání s mým předchozím příbytkem – pronajatým pokojíkem ve zchátralém dvojdomku v zanedbané čtvrti Louisvillu – byl tohle skoro palác.

Útulný obytný prostor s pohovkou, dvěma křesly a nízkým stolkem ochlazovala bzučící klimatizace. Světlo zalévající celou místnost prokreslovalo klenutý strop obložený nabílenými dřevěnými prkny, stejně jako zjizvenou dubovou podlahu, a rozjasňovalo stěny, jež by jinak mohly působit zašlým dojmem. Do prostoru pod zkosenou střechou byla zastrčena nemoderní kuchyňka. V zadním koutě byla ložnice s koupelnou a šatnou.

Shodila jsem z ramene batoh a položila ho na kufr. „Je to překrásné.“

„Jsi vzor laskavosti, Emo. Chtělo by to spousty úprav, které jsem měla v úmyslu zařídit před tvým příjezdem – trochu modernizace, nějaké nátěry –, ale mezi prací a… životem na to nějak nezbyl čas.“ Tváře se jí zakulatily úsměvem, a já okamžitě poznala, že pohled na její rozzářenou tvář se mi nikdy neomrzí.

„Já čas mám. Stačí říct, co mám udělat. Ráda pomůžu. Vážně. Jsem celkem zručná.“

S povytaženým obočím mi věnovala hodnotící pohled a řekla: „Vezmu tvou nabídku v úvahu. Potřebuješ pomoc s vybalováním? Kdy dorazí zbytek tvých věcí?“

Kývla jsem bradou ke dvěma zavazadlům u svých nohou. „Tohle je všechno, co mám.“ Před odjezdem z Louisvillu jsem velké věci prodala: jídelní stůl, židli, malý psací stůl a knihovnu. Byly to všechno předměty, které jsem zachránila od kontejnerů a vyspravila. Těch pár kousků ze své domácnosti, jež jsem nashromáždila za dobu samostatného života, jsem darovala útulku pro bezdomovce, kde jsem jeden čas bydlela.

Přes oči jí přelétl stín a ztmavil ty zelené tečky v nich. Potom řekla: „Snadné vybalování, viď? Nemusíš spěchat. Půjdu vyřídit pár telefonátů. Až s tím budeš hotová, přijď dolů a já tě představím svým nejdražším přítelkyním.“ Zhluboka se nadechla a vřele se na mě usmála. „Jsem moc ráda, že jsi konečně tady.“

Nemohla jsem se ubránit pocitu vděčnosti: „Děkuju ti, že jsi na mě tak hodná. Ani mě neznáš. Ne tak docela.“

„Nesmysl,“ řekla. „Moje srdce tě zná docela dobře.“

S tím mě znovu rychle objala, vyšla ze dveří a namáhavě sestupovala po dunících kovových stupních schodiště.

Sledovala jsem ji, dokud nezmizela v bočním vchodu hlavního domu, potom jsem zamkla a odnesla zavazadla do ložnice. Kufr jsem odtáhla do šatny, položila ho na podlahu a zastrčila do rohu pod stříbrnou tyč plnou prázdných dřevěných ramínek. Otáčela jsem kolečky na číselníku zámku do správné polohy, zatlačila do strany a uvolnila západky. Rozepnula jsem zip, vytahala ze zoubků nitky roztřepené látky, odklopila horní část kufru a opřela ji o zeď.

Zadívala jsem se na svůj pozemský majetek, sbalený s téměř nutkavou pečlivostí. Cestuj nalehko, nabádala mě vždycky matka, když jsem byla mladší, a já se toho zvyku ještě nezbavila.

Znovu jsem zavazadlo zamkla a spěchala zpátky do ložnice. Nechtěla jsem nechat Glory moc dlouho čekat. Mezi dvěma rozměrnými okny s širokým výhledem do krásné zahrady za domem stál vysoký prádelník. Otevřela jsem spodní zásuvku, vložila do ní batoh a chvíli ho odemykala a rozepínala, abych si prohlédla jeho obsah – svůj nejdůležitější a nejcennější majetek.

Uvnitř byl potrhaný výtisk Lva, čarodějnice a skříně v pevné vazbě, ukradený z knihovny v Georgii, noční lampička s Medvídkem Pú, knížka křížovek, starý vystřelovací nůž, tenká obálka, která se vysmívala mým celoživotním úsporám, a desky na zip ukrývající moje maturitní vysvědčení, průkaz sociálního pojištění a rodný list.

Otevřela jsem desky a na okamžik se na svůj rodný list zadívala. Ema Halsteadová-Wynnová. Přejela jsem prstem po plastické pečeti, po jménech svých rodičů – Rowan Dean Wynn, Kristalle Fay Halsteadová – a po dvou proužcích lepicí pásky, které držely roztržený papír pohromadě. Konečně jsem všechno znovu uložila, batoh zapnula a zásuvku opatrně zavřela.

Pokusila jsem se ignorovat hlodající výčitky svědomí, vešla do obýváku a zadívala se směrem do slepé ulice. Odtud jsem z ptačí perspektivy viděla, že spletitá zahrada v jejím středu byla založena s láskyplnou péčí. Po celé ploše se klikatily a větvily štěrkové cestičky a členily ostrov do čtyř částí, s prstencem zeleně přesně uprostřed.

Pohled mi zamlžily neprolité slzy, zhluboka jsem se nadechla a pak pomalu vydechla.

Co jsem byla sama, usilovně jsem se snažila svůj život změnit. Vypudit všechno to, co mě matka naučila. Snažila jsem se stát lepším člověkem. Člověkem hodným lásky. Bojovala jsem. Podstoupila terapii. Odvážila se snít.

A po jediném telefonátu jsem byla ochotná to obětovat.

Prostě proto, že mi Glory nabídla všechno, po čem jsem kdy v životě toužila.

Přesná kopie tvé matky, řekla předtím Glory.

A i když bolelo připustit si to, možná se nemýlila.

2.

Gloryina lekce zahradničení číslo 1

Tvoje první lekce, Emo, se bude týkat mechu. Ano, mechu. Roste hlavně okolo kamenů jezírka, na severní straně kamenné zahradní boudy a u paty tamhletoho starého neopadavého dubu, kde tvoří na zemi polštáře, jako by vybízel k usednutí a zamyšlení. Někteří lidé považují mech za otravný, mně ale připadá dokonale krásný svou jednoduchostí. Mech symbolizuje dobrotivou povahu a mateřskou lásku, a kdykoli ho vidím, vzpomenu si na svou maminku. To ona naučila mě a Bee všechno o jazyce květin. A já to teď naučím tebe. Všechny mámy by měly podobně jako mech poskytovat měkké místo k padání, jenže některým, jako tvojí mámě, tahle informace zřejmě nějak unikla.

Cora Bee

S portfoliem v podpaží a taškou přes rameno jsem se vydala rychle, ale opatrně po nerovném cihlovém chodníku ke svému autu, jednomu z mnoha parkujících podél Třetí ulice, a bojovala přitom s nutkáním přidat do kroku.

Moje ranní schůzka ve firmě Turner & Gebbes, T&G, jediné komerční architektonické společnosti tady ve Sweetgrassu, proběhla dobře. Bylo to lepší, než jsem mohla doufat, vzhledem k tomu, že jsem měla jako návrhářka málo zkušeností a ve městě byla teprve krátce.

Žádost o schůzku mě dokonale překvapila. A ještě ohromenější jsem byla to ráno, když si v T&G prohlédli moje portfolio a vzápětí mi nabídli zajímavou příležitost. Směla jsem se přihlásit do exkluzivní soutěže pro tři vybrané návrháře na vytvoření barevného konceptu a značky pro nový luxusní nákupní a restaurační komplex, který se tu měl stavět.

Zatím jsem působila jen jako poradkyně pro volbu barev v bytových interiérech, a ještě nikdy jsem se nepokoušela o účast v projektech takového rozsahu. Takže ano, byla jsem překvapená. Dokonce šokovaná. A euforická, jako by mi tělo zaplnily lesklé duhové bubliny, které div že mě nezvedaly ze židle. Ten povznášející pocit štěstí mi vydržel jen do chvíle, kdy mi prozradili, že se projekt bude stavět na parcele nedaleko řeky Sweetgrass, kde dřív stávala Cihelna Yardley.

Bubliny praskaly jedna po druhé.

Cihelnu samozřejmě srovnali se zemí dávno předtím, než jsem se sem přistěhovala, ale přízrak její minulosti byl pořád nablízku.

V T&G museli vycítit mou náhlou zdrženlivost, protože mi rychle prozradili, že Yardley zastupují a vazby mé rodiny k někdejší cihelně znají. Doufali však, že se od minulosti dokážu oprostit a soustředit se na budoucnost své slibně se rozvíjející praxe.

Jistě, vítězství v soutěži by mé firmě Southern Colorways pomohlo prosadit se na trhu. Pracovala jsem na tom jako umanutá od doby před bezmála třemi lety, kdy jsem se do města přestěhovala z Gainesvillu na Floridě, dychtivá začít nový život a vzpamatovat se z toho starého. Ale oprostit se od minulosti bylo nemožné kvůli mému dědovi Levimu, který před nějakými šedesáti lety v cihelně pracoval.

Levi Gipson. Defraudant. Násilník. Vrah. Uprchlík.

Už jen při pomyšlení na něj a na to, co mojí rodině způsobil, se mi zvedal žaludek. Takže ne, zapomenout na minulost nepřicházelo v úvahu.

Nemohla bych ale pod jeho temným stínem na projektu Yardley přesto pracovat v zájmu své začínající firmy? Podniku, do kterého jsem vložila celé své srdce i duši a byl tím jediným, co mě některé dny přimělo vykulit se ráno z postele?

Když se to postavilo takhle, bylo těžké odmítnout, a tak jsem pozvání do soutěže přijala.

Jakmile jsem se jednou rozhodla, dovolila jsem si cítit naději. Dokonce vzrušení. Chtěla jsem sice vyhrát, ale ani odměny za druhé a třetí místo nebyly špatné: slušná finanční částka a spousta publicity. Stejně jsem si ovšem přála dostat se na špici. Než jsem se však mohla pustit do navrhování, musela jsem chvíli počkat, až mi firma pošle architektonické návrhy nákupního centra. Nemohla jsem pro projekt vybírat barvy, aniž jsem viděla, s čím budu pracovat, a rozhodně jsem nemohla vytvořit koncept značky, aniž jsem znala barvy. Naštěstí jsem do té doby, než se mi složky objeví ve schránce, měla dost co dělat.

Usmívala jsem se na lidi, které jsem spěšně míjela, vesele jim popřála dobré ráno, ale nezastavila se na kus řeči ani s těmi několika málo tvářemi, jež jsem poznávala. Zastavovala jsem se jen zřídka. Líbilo se mi být v pohybu.

To ráno bylo ve Sweetgrassu rušno jako v úlu a já byla ráda, že jsem našla místo k zaparkování relativně blízko kancelářské budovy T&G. Jen o blok dál se totiž na zapleveleném pozemku za soudní budovou nacházelo tržiště Sweetgrass Marketplace, kterému většina lidí neřekla jinak než Sweetplace. Tržiště, které bylo labyrintem stanů a stánků s rozmanitou kolekcí prodejců, bylo nejživější v sobotu a jeho vlastní parkoviště se pokaždé rychle zaplnilo. Zbylá auta se zpravidla přelila do bočních ulic.

Ve světle pozdního rána se nad městečkem tyčila budova soudu s oranžovohnědou cihlovou fasádou a impozantní věží s hodinami. A ať se propadnu, jestli si ty cihly neříkaly o světlejší odstín. Doslova o něj žadonily. Omítka nebo vápenný nátěr by zázračně zjemnily dojem, jímž působila. Ve svých představách jsem ji už viděla proměněnou, už ne drsnou a hrozivou, ale hrdou a přívětivou.

Moc dobře jsem ale věděla, že navzdory tomu, že se ve Sweetgrassu narodila a vyrůstala tu moje máma, místní by mě z města vyprovodili s tím svým nechutně sladkým Bůh jí žehnej, kdybych se opovážila natření soudní budovy navrhnout. Zdejší lidé brali svoje cihly vážně – protože Cihelna Yardley město proslavila.

Když jsem došla k autu, z nedalekého fotbalového hřiště za střední školou se ozval pokřik a já se ohlédla přes rameno tím směrem. Na parkovišti školy se to hemžilo lidmi, kteří přicházeli a odcházeli za doprovodu zvuku odskakujících fotbalových míčů a nárazů kopaček.

Můj pohled upoutala jedna konkrétní tvář, devítiletý nebo desetiletý kluk, jenž se táhl za skupinkou starších dětí. Wiley? Srdce mi vyskočilo do krku a já otevřela pusu, abych na něj zavolala, jenže kluk se mi vzápětí ztratil v davu mířícím k hřišti.

Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila. Bylo jen dobře, že mi zmizel. Kluk, kterého jsem viděla, nemohl být Wiley, protože ten už tři roky nebyl součástí mého světa. Zůstal v Gainesvillu se svým otcem a novou nevlastní matkou. Floridské zákony nepřiznávaly bývalým nevlastním rodičům právo na návštěvy, a tak jsem byla od jeho života zcela odstřižena. Tahle rána pořád krvácela.

Jak teď vůbec vypadá? Ztmavly mu světle hnědé vlasy? Nechal si je narůst? Pořád mu chutnají sendviče s arašídovým máslem a bramborovými lupínky? Ještě se bojí pavouků? Stýská se mu po mně? Ví, jak moc jsem ho milovala? Jak moc ho pořád miluju?

Připadala jsem si hloupě a najednou ucítila vyčerpání, a tak jsem otázky a bolest zapudila a znovu jsem se přiměla soustředit se. Zaměstnávat se, abych myšlenky udržela na uzdě. Na to odpoledne jsem měla domluvené dvě konzultace s klienty, jednu tady ve Sweetgrassu a druhou ve Fairhope. Potřebovala jsem se taky zastavit v místní prodejně příze Fibery, abych si doplnila zásoby, a pak nakoupit nějaké potraviny. Taky jsem slíbila pratetě Glory, že s ní povečeřím. S ní a se sestřenicí Emou Wynnovou, která měla někdy během dne přijet. Pokud by tohle všechno nedokázalo udržet mou mysl tam, kde má být, tedy v přítomnosti, potom tu vždycky byla nekonečná řada věcí, které můžu uháčkovat.

Pilné ruce, klidná mysl.

Šátrala jsem v temných hlubinách kožené tašky po klíčích a přemítala přitom o sestřenici Emě. Kde celou dobu byla? Jaká je? Naposledy jsem ji viděla jako novorozeně. Bylo mi šest a hned jsem se do nového mimina zamilovala. Ale brzy nato ji její matka odvezla a všem nám tím zlomila srdce. Jedna ani druhá se sem už nikdy nevrátily. Až doteď.

Teta Glory toho po mně chtěla tak málo, že jsem její pozvání nemohla odmítnout. Prosila mě, abych se k Emě chovala mimořádně přátelsky a pomohla jí cítit se tu jako doma. Samozřejmě že se budu chovat přátelsky, v tom jsem byla přebornice, ale pro svůj vlastní klid jsem si potřebovala vytyčit hranice.

Když jsem klíče konečně nahmatala, rozsvítil se mi mobil a osvětlil vnitřek tašky. Během schůzky jsem ho měla vypnutý, a sotva jsem ho teď vytáhla na slunce, zmocnila se mě panika při pohledu na tu spoustu zmeškaných hovorů a zpráv. Většina z nich byla od matky a já okamžitě pomyslela na otce, admirála námořnictva, který začátkem týdne podstoupil vážnou operaci ramene a strávil tři dny v nemocnici.

Své umělecké portfolio jsem odložila na střechu auta a rychle vytočila matčino číslo. Srdce mi bilo jako o závod, netrpělivě jsem přecházela po úzkém obdélníkovém pruhu chodníku mezi mým a sousedním autem a čekala, až to zvedne.

„Našli ji, Coro Bee,“ řekla máma místo pozdravu. Její hlas zněl silně, ale chraplavě. Překonával vzdálenost více než tří tisíc kilometrů ze San Diega.

Musel ji slyšet i každý, kdo byl zrovna poblíž. Lillian Gipsonovou Hazeltonovou by nikdo neoznačil za tichou osobu. Mhouřila jsem oči do sluníčka a uvolnila křeč v ramenou, která se do mě předtím zakousla z obav o otce. Nechala jsem ji odplynout jako chmýří zachycené větrem.

Zmatená jejím pozdravem jsem se zeptala: „Koho našli?“

Hlas se jí zadrhl, zaváhal. „Tvoji babičku, samozřejmě. Koho jiného?“

Prudce jsem vydechla, opřela se o auto a vzápětí od něj odskočila, jak mě kov pálil do holých paží. Moje babička Barbara Elizabeth, které všichni říkali Bee, se pohřešovala od roku 1965. „Cože? Kde? Kdy?“

„Před pár hodinami. V zahradě v Ořechové aleji, u těch velkých rododendronů vedle jezírka. Udělala se trhlina v zemi, představ si to, a odhalila dost na to, aby to vzbudilo podezření. Někdo zavolal policii. Teď už tam kopou něco přes hodinu.“ Hlasem plným emocí dodala: „Byla celou tu dobu tak blízko.“

„Ach, mami.“

Na víc jsem se nezmohla. Bolelo mě na hrudi a oči se mi zalily slzami.

Popotáhla a mě to znovu zasáhlo. Máma málokdy ztrácela nezdolný klid a já nesnášela pomyšlení na to, že pláče. A ještě víc se mi protivila příčina jejích slz.

Mojí matce byl teprve rok, když se Bee a můj děda Levi ztratili během temné opilecké noci a všichni usoudili, že Levi dal konečně průchod své vznětlivé povaze.

A teď, po době, která se zdála jako věčnost, byla Bee nalezena.

„Kde jsi byla?“ zeptala se a já si ji představila, jak svírá kapesník a otírá si oči. „Polovina města se tě snažila sehnat.“

Z fotbalového hřiště se ozval další jásot. Vrhla jsem tím směrem hněvivý pohled, otrávená živostí vzhledem ke znepokojivým zprávám. „Měla jsem schůzku. Vypnula jsem si telefon.“

„Ach, můj Bože, neřídíš teď, že ne?“

Povzdechla jsem si. „Ne, mami. Neřídím.“

Znovu popotáhla. „Zaplaťpánbůh.“

Už jen z té vzpomínky mě rozbolela záda a bojovala jsem s nutkáním přejet si špičkou prstu po zubaté jizvě na hlavě, skryté pod vlasy. „Co bude teď?“ zeptala jsem se. „Myslím s Bee.“

O babičce jsem vždycky mluvila jako o Bee, což jsem pochytila od ostatních – přezdívku používali všichni kromě mojí mámy. Hlavně teta Glory. Když Bee zmizela, teta Glory se ujala máminy výchovy a po mém narození převzala i babičkovskou úlohu. Byla stálicí mého života. Mou pevnou skálou. Měkkým místem, na které jsem mohla dopadnout, když nebyla nablízku máma. Mohla jsem si jen představovat, jak se s tou zprávou vyrovnává ona. Bee byla, koneckonců, její starší sestra. Budu muset zrušit všechny odpolední schůzky a vyrazit rovnou za ní.

Máma dlouze vydechla. „Policie ještě kope v zahradě a pak se musí provést forenzní testy. Může trvat měsíce, než se dočkáme řádného obřadu. A víš, co je ironie? S největší pravděpodobností její popel uložíme poblíž místa, kde ji našli. Okolí jezírka bylo místo, které měla na celém světě nejradši.“

Už zase se mi zvedal žaludek a začala jsem znovu přecházet sem a tam. Lem lněných šatů bez rukávů se mi obtáčel kolem nohou a jejich vavřínově růžovou barvu mi rozostřovaly slzy. „Je mi to moc líto,“ řekla jsem se smutkem nad ženou, kterou jsem hluboce milovala, přestože jsem ji nikdy nepoznala.

„Mně taky, drahoušku.“

„Zkusila ses spojit s Cainem?“

Můj starší bratr se vydal v otcových vojenských stopách a momentálně byl zavřený v ponorce někde uprostřed Pacifiku.

„Poslala jsem mu zprávu, ale kdoví, kdy ho dostihne. A i kdyby ji dostal, potrvá měsíce, než se bude moct vrátit na pevninu. Jestli má čekání na policejní vyšetřování nějakou světlou stránku, pak je to tahle. Nepropásne babiččin pohřeb.“

Odemkla jsem kufr auta a uložila do něj portfolio s taškou. Byly teď mnohem těžší než před pár minutami. „Mluvila jsi s tetou Glory? Jak tu zprávu nese?“

„Mluvila jsem s ní jenom krátce. Během dopoledne jsem komunikovala hlavně s Nannette. Volá mi nebo posílá nejnovější zprávy zhruba každou půlhodinu.“

Nannette, sousedka tety Glory, byla drahou rodinnou přítelkyní a jednou z nejbližších máminých důvěrnic. Vyrůstaly spolu v Ořechové aleji.

„Podle Nannette,“ pokračovala máma, „je teta Glory krapet umíněná. Odmítá připustit, že hrob objevený dneska ráno patří mojí matce. Nehodlá o tom ani uvažovat a nechce se o tom bavit, dokud nepřijde zpráva z forenzní laboratoře.“ Znovu jí přeskočil hlas. „Víš, jak vždycky doufala, že mou matku jednoho dne někdo objeví živou, doufala, že si užívá někde na bílé písečné pláži a popíjí daiquiri nebo něco na ten způsob.“

Z hlediska tety Glory bylo o poznání lepší věřit, že je její sestra opustila, než že se stala obětí domácího násilí. Pokud jde o duševní pohodu, popření je ovšem dvojsečnou zbraní.

„Taky jsem trochu chtěla věřit, že moje matka prostě utekla. Že pro ni byl život ve Sweetgrassu příliš těžký,“ řekla máma tenkým, vzdáleným hlasem. „Ale nikdy jsem tu teorii docela nepřijala, protože když jsem v Ořechové aleji žila, vždycky jsem okolo sebe cítila mateřskou přítomnost. Teď už vím, že jsem si to nenamlouvala.“

Dál se mi svírala hruď, kvůli mámě a všemu, o co přišla, i kvůli Bee a její ztrátě. „Uvidím, co můžu udělat, aby teta Glory přišla k rozumu. Vyhýbat se tomu tématu celé měsíce nikomu z nás neprospěje.“

„Taky si s ní promluvím, ale je to hovor, který je nejlepší vést tváří v tvář. Přijedu domů. Nejspíš se ve Sweetgrassu zdržím, dokud se nám nepodaří uložit maminku k odpočinku, abych měla přehled o průběhu vyšetřování. Jelikož Gloryin byt je momentálně obsazený,“ řekla s temným podtónem, „doufala jsem, že bych mohla být u tebe.“

Zármutek vystřídala prudce a nepříjemně narůstající panika. Měsíce. Říkala, že může trvat měsíce, než proběhne pohřeb.

„Bude příjemné na chvíli se vrátit domů,“ dodala, „a taky budu mít možnost setkat se s tou malou zlatokopkou Emou a vyprovodit ji z města dřív, než se pokusí připravit tetu Glory o celoživotní úspory.“

„Mami,“ začala jsem, ale nevěděla, kam větu nasměrovat. K přednášce o tom, že by neměla Emu soudit za hříchy její matky? Alespoň do té doby, než se s ní setká a uvidí, jestli jsou ze stejného těsta. A panebože, rozhodně jsem nemohla protestovat proti tomu, že bude máma měsíce bydlet u mě, i když bych protestovat rozhodně chtěla.

Nakonec jsem řekla: „Dobře víš, že nápad přestěhovat se sem nebyl z Eminy hlavy.“

„No a? Že to nebyl její nápad, ještě neznamená, že ho nevyužije. Řekla teta Glory Emě o svém velkém plánu?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla jsem. „Chce se nejdřív přesvědčit, jak sem Ema zapadne.“

„Teta Glory si koleduje o problémy.“

Při pomyšlení na to, čím vším si prateta za poslední roky prošla kvůli chatrnému zdraví, jsem musela bojovat se slzami. Nekoledovala si o problémy. Toužila věci uzavřít.

Máma ale nevěděla, jak špatně na tom teta je. Glory usilovně vytvářela iluzi, že je v jejím světě všechno v pořádku, i když to tak ani zdaleka nebylo. Jen já znala pravdu o její situaci, znala jsem tajemství, které u mě bylo ve stejném bezpečí jako všechna moje tajemství u ní.

„Až si zarezervuju letenku,“ řekla máma, „pošlu ti informace mailem. Nebude problém vyzvednout mě na letišti, že ne?“

„A co táta?“ zeptala jsem se rychle ve snaze přivést ji k rozumu. „Je čerstvě po operaci.“ Pokud jsem věděla, pořád potřeboval celodenní asistenci. Ještě se nedokázal pořádně sám obléct, a rozhodně nemohl řídit.

„Hojí se dobře. Až tak, že z něj trochu šílím. Je mizerný pacient. Hledám dobrou domácí péči, aby se o něj postarali. Může za mnou přijet, až bude schopný cestovat. Dostal šest týdnů volna na zotavenou. Moc se těším, že tě uvidím, Coro Bee,“ řekla a její slova se nesla telefonem spolu s povzdechem. „Je to už taková doba. Víkendové výlety pokaždé utečou jako voda, nestačí uspokojit mámino srdce. Chybíš mi, holčičko.“

I mně chyběla a zoufale jsem toužila po jednom z jejích objetí. Ale ty víkendové návštěvy jsem úmyslně plánovala tak, aby byly rychlé. Dovnitř, ven, objetí, polibky, netřeba se zdržovat a vidět věci, které by mohly vyvolat jen obavy a otázky.

Když se tady zdrží měsíce, nedokážu svoje tajemství skrývat.

„Vím, že ta zpráva o Bee pro tebe byla šok, mami, ale táta…“ Nemohla jsem uvěřit, že se od něj chystá odjet, bez ohledu na to, jak mizerný je pacient. Tak málo se to podobalo její pečující, lehce panovačné povaze, že jsem začala pochybovat o všem, co o ní vím.

„Mám jeho požehnání, Coro Bee.“ Znělo to trochu dotčeně. „Popravdě mi zrovna teď vyhledává lety.“

Najednou jsem se usmála. Už jsem to chápala. Táta je možná mizerný pacient, taky je ale možné, že máma je ta nejprotivnější ošetřovatelka na světě. Každý příběh má dvě strany.

„Mabel! Mabel, stůj!“ křičel kdosi a jeho vysoký hlas prorážel vzduch se směsicí úzkosti a podráždění.

Otočila jsem se za zvukem a uviděla Mabel, nejspíš labradoodla, jak se řítí nazdařbůh prostředkem ulice a působí dojmem, že si to ohromně užívá. Jazyk jí visel z tlamy, uši plácaly, čokoládově hnědou, kudrnatou srstí svištěla svoboda. Červené vodítko vlálo za ní, stejně jako holčička oblečená v jasně zeleném fotbalovém dresu.

„Co je to za křik?“

„Třetí ulicí běží pes na volno. Musím jít na pomoc, mami.“

Rychle jsme se rozloučily, řekly si, že se máme rády a, nebesa pomozte, že se brzy uvidíme. Hodila jsem telefon na zadní sedadlo a spěchala do silnice, šťastná, že nejede žádné auto. „Mabel! Ke mně! Hodná holka!“ vykřikovala jsem, plácala rukou do stehna a doufala, že Mabel nemá averzi vůči cizím lidem.

Mabel ke mně otočila hlavu, lehce změnila směr a rozběhla se plnou rychlostí, aby se se mnou pořádně pozdravila. Z hnědých očí jí zářila radost. Samým nadšením do mě vrazila a povalila mě na zem. Na obličej se mi snesly mokré polibky.

„Dolů, Mabel!“ vykřikla dívka, doběhla k nám a rychle popadla vodítko. Potom se obrátila na mě: „Omlouvám se! Jste v pořádku?“

„Jsem…“ Vlastně to dost bolelo. Nejistě jsem se posadila a upravila si šaty dřív, než polovina Sweetgrassu uvidí barvu mého spodního prádla, pak jsem si setřela z obličeje psí polibky a pustila se do zkoumání případných zranění. Odřela jsem si dlaně, které jenom štípaly, zato v noze jsem ucítila vystřelující bolest, která mě přiměla ucuknout. „Určitě to bude fajn.“

Přežila jsem horší věci. Mnohem horší.

Mabel si moje slova vyložila jako pozvání k dalším projevům náklonnosti a začala mi olizovat tvář a bradu. Navzdory rozrušení jsem se musela usmát. Pohladila jsem ji po hlavě. „Už to vážně stačí, Mabel.“

Děvče vzalo Mabel za obojek a táhlo psa ode mě do sedu. Mabel začala šťastně očichávat dívčiny kopačky a chrániče holení, náhle uchvácená pachy fotbalového hřiště.

Dívka se podívala na mou rychle napuchající nohu, zbledla a pak vykřikla přes rameno: „Tati! Tady, honem!“

Krátké, světle hnědé vlasy měla stažené do zpoceného culíku, ale drobný obličej obklopovalo pár vzdorně uvolněných pramínků. Bledé tváře pod sytě modrýma očima jí začaly rudnout.

Opatrně jsem si stáhla z paty pásek sandálu na vysokém podpatku. Otok se zvětšoval a já se silou vůle snažila přimět nohu ke zklidnění. Na nějaké zranění jsem neměla kdy. „Ne, vážně, nic mi není.“ Pokusila jsem se vstát, ale sotva jsem na nohu přenesla váhu, bolest se nedala snést a já se zapotácela.

Dívka mě popadla za loket a pomohla mi dovrtět se pozpátku k mému autu a opřít se o kufr. Ohlédla se přes rameno. „Tati!“ křikla stejně úzkostným, podrážděným hlasem, jakým volala na psa.

Doklusal k nám muž ve sportovních šortkách, tričku a baseballové čepici a já v něm hned poznala jednoho  ze svých sousedů. Byl totiž snadno rozpoznatelný. Vysoký alespoň metr devadesát, štíhlý, s hustou kšticí hnědých vlasů, které se teď stáčely kolem okraje čepice. Do Ořechové aleje se přistěhoval teprve nedávno, před pár týdny, a doteď jsem ho viděla jen letmo, i když jsem mu minulý týden donesla košík muffinů na uvítanou.

Už pár dnů poté, co se nastěhoval, odhalily sousedské drby, že je sám s dítětem, a já se o něj po téhle informaci přestala zajímat. Když jsem mu nesla muffiny, ze stejného důvodu jsem na jeho dveře jen zlehka zaťukala a rychle odešla dřív, než mohl někdo otevřít.

Když přišel blíž, zhodnotil scénu starostlivým pohledem, rychle jím zavadil o mě a zaostřil na dceru a pak na psa. „Chytila jsi ji. Výborně, Alice,“ řekl a obrátil pozornost dolů. „Mabel,“ pokáral ji bez velkého zápalu, „nemůžeš takhle utíkat.“

Mabel svého dobrodružství zjevně ani v nejmenším nelitovala a radostně tloukla ocasem o zem.

Pohladil ji po uších a já si hned pomyslela, že tenhle obr bude velké dobrotisko.

Zblízka jsem si všimla, že je sice štíhlý, ale svalnatý. Žádné kulturistické boule, jen atletické svaly z běhání. Nebo možná z plavání, vzhledem k šířce ramen.

„Tati,“ řekla Alice. „Já ji nechytila. To tady ta hodná paní, a Mabel ji porazila a krvácejí jí ruce a zranila si nohu a musíme zavolat sanitku a…“

„Zadrž, Al, dýchej,“ řekl, položil jí velkou ruku na drobné rameno a pak pohled svých světle modrých očí konečně upřel přímo na mě.

Když se naše oči setkaly, cosi se mi bolestivě pohnulo v hrudi, jako by se mi kolem srdce natáhla ochranná páska.

„Madam.“ Usmál se, jako bych byla jeho stará známá, dotkl se čepice a vzápětí se přikrčil a jemně vzal mou nohu do své drsné dlaně. „Jsme vám nesmírně vděční za pomoc a moc se omlouváme za Mabelin přehnaně horlivý pozdrav. Je štěně a teprve se učí.“

Po tvářích se mi rozlilo horko, když mi rukou přejížděl po nártu, zkoumavě, ale jemně. „Nemusíte… totiž… budu v pořádku,“ řekla jsem a do posledního slova vložila trochu matčina pevného tónu, než jsem nohu stáhla z jeho ruky. Palcem jsem udržovala rovnováhu a zlehka nohu položila na zem.

Drsnost jeho dlaně mě přiměla k úvahám, čím se asi živí. Takové ruce jsou výsledkem tvrdé práce. Stavebnictví? Rančerství? Truhlářství? Najednou jsem byla zvědavá. Víc než zvědavá, což mi připomnělo, že si mám hledět svého.

Vstal a řekl: „Kdybych se měl vsadit, řekl bych, že je to zlomené.“

„Ne, ne. Je to jen trochu podvrtnuté,“ trvala jsem na svém. „Určitě to rozchodím.“

Slunce se mu zalesklo v modrých očích, až se zdály být zvláštně opálové. „Podvrtnutí už jsem viděl. Tohle není podvrtnutí. Bude nejlepší, když navštívíte lékaře a necháte se vyšetřit. Kde je nejbližší pohotovost? Vezmeme vás tam a samozřejmě uhradíme veškeré náklady.“

„Dobrý nápad,“ přikývla Alice.

Při pohledu na upřímnou starost v jejích očích jsem málem podlehla. Málem. Narovnala jsem se v zádech. „Jste oba ohromně milí a já si vaší nabídky vážím, ale jsem v pohodě. Pojedu rovnou domů, budu to ledovat, nohu dám do výšky a budu odpočívat. Za chvíli to bude dobré. Žádný problém.“

Jeho oči se malinko zúžily a opál se změnil v ocel. Nebyl až takové dobrotisko, jak jsem si prve myslela.

„Skutečně?“ řekl s povýšeným úsměvem a založil si ruce v bok.

Ta samolibost mi byla okamžitě protivná.

„Skutečně.“ Věnovala jsem jim snad přátelský úsměv, mávla a dodala: „Uvidíme se.“ Odvrátila jsem se od nich, zhluboka se nadechla, přiměla se dávat jednu nohu před druhou a odkulhala jsem. Botu jsem hodila na zadní sedadlo a vytáhla z kapsy šatů klíčky od auta. Do očí se mi hrnuly slzy bolesti.

„Podvrtnutý,“ šeptala jsem si pro sebe a chtěla, aby to byla pravda. Kdybych měla nohu zlomenou, nejspíš by to znamenalo sádru a berle a… nesnadný pohyb po městě.

„Možná byste měla někomu zavolat, aby vás odvezl,“ řekl muž dřív, než jsem vůbec otevřela dveře u řidiče. „Vzhledem k tomu, že máte zraněnou pravou nohu.“

Podívala jsem se dolů na provinilou končetinu a v duchu ji nepřestávala proklínat, jako by to byla její vina, že jsem se dostala do téhle situace. Nejen že otékala, navíc teď nabírala půvabný fialový odstín. Z pomyšlení na to, že bych měla mačkat plynový pedál, se mi obracel žaludek. Nepřicházelo v úvahu, že bych mohla řídit. Rozhodně ne moc daleko. Obemkla jsem prsty klíčky a pevně je tiskla. Vzhledem k tomu, co se dělo v Ořechové aleji, si nejspíš budu muset zavolat taxi nebo spolujízdu.

„Ať už je to jakkoli,“ řekl, „pořád si myslím, že návštěva lékaře je ve vašem nejlepším zájmu.“

„Já taky,“ špitla Alice a já bych přísahala, že jsem ji slyšela zamumlat slovo paličák.

Alice byla prostořeká. To se mi na ní líbilo.

„I kdyby to bylo podvrtnuté,“ řekl muž, „vaše noha zjevně potřebuje lékařské ošetření. Čím dřív doktora navštívíte, tím to bude lepší. Dostat ten otok pod kontrolu.“

„Jednou jsem musela šest týdnů nosit velkou starou botu, protože jsem si při fotbale vymkla kotník,“ dodala Alice. „A moje noha nevypadala zdaleka tak zle jako ta vaše.“

„Alice,“ napomenul ji muž tiše.

Pokrčila rameny. „Je to pravda.“

Velká bota. S botou by to mohlo jít. S ní bych nejspíš mohla i řídit.

„Moje nabídka odvozu k doktorovi pořád platí,“ řekl. „Museli bychom ale použít vaše auto, protože jsme s Al ráno na zápas přišli pěšky. Mimochodem, já jsem James,“ řekl a přitiskl si ruce k široké hrudi. „Přátelé mi říkají Jamesi.“ Na chvilku se odmlčel. „Dělám si legraci. Říkají mi Jamie.“

Alice zaúpěla.

„A tohle,“ dodal, „je moje dcera Alice, která zbožňuje můj humor. S Mabel už jste se samozřejmě seznámila.“

Mable mi olízla ruku. Pohladila jsem ji po hlavě a znovu zkusila přenést váhu, přičemž jsem málem nahlas zasténala, jaká mi nohou projela bolest. Při pohledu na podlitiny jsem usoudila, že je skutečně v mém nejlepším zájmu nechat si zranění prohlédnout. Neochotně jsem mu podala klíčky. „Do sweetgrasské nemocnice je to jen pár kilometrů. Jsem Cora Bee.“

Alice vykulila oči. „Cora Bee od muffinů s čokoládovými lupínky? Tahle Cora Bee?“

Přikývla jsem. „Bydlím několik domů od vás.“

„Ty muffiny,“ dramaticky poklesla hlasem. „Taková dobrota.“

„Jasně!“ řekla Alice. „Přinesla nám pekáč brownies, hned jak jsme se nastěhovali. Líbí se mi.“

Table of Contents

1.

2.