The God of the Woods

Copyright © Liz Moore, Inc., 2024

Translation © Richard Janda, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-495-2

ISBN mobi: 978-80-7689-496-9

Pro mou sestru Rebeccu,
která tyto lesy také zná.

Mnohý chodec, jenž do těchto lesů zavítá, neuvěří varování, že mu hrozí nebezpečí, vydá-li se do nich sám, aby se oddal své oblíbené kratochvíli. Může si však být jist, že není žádných pochybností o skutečnosti tohoto nebezpečí – nebezpečí, že se v lese ztratí. Toto jest jediná věc, jíž je zapotřebí se v lesích Adirondackého pohoří obávat.

„Ztracen v Adirondackém pohoří: Varování pro návštěvníky severních lesů; co nedělat, když sejdou z cesty, a jak z ní nesejít“,
New York Times, 16. března 1890

Jak rychle, uvědomila jsem si, se v divočině může nebezpečí změnit v krásu, přičemž každý z těchto aspektů tvoří součást toho druhého.

Z knihy Woodswoman od Anne LaBastilleové

I
Barbara

Louise

srpen 1975

Postel je prázdná.

Louise, oddílová vedoucí (třiadvacet, menší postava, hrubší hlas, srdečná), stojí bosá na teplých hrubých prknech chatky pojmenované Jedle balzámová a zpracovává absenci těla na spodní palandě u dveří. Těch deset sekund, které uplynuly mezi spatřením a pochopením, bude později vnímat jako důkaz toho, že čas je lidský konstrukt a vlivem emocí nebo chemikálií v krvi může zpomalit či zrychlit.

Postel je prázdná.

Jediná baterka patřící k chatce – jejíž nepřítomnost slouží (i během dne) jako znamení, že některá tábornice šla na latrínu – je na svém místě na poličce u dveří.

Louise se pomalu otáčí kolem dokola a v duchu vyjmenovává dívky, které vidí.

Melissa. Melissa. Jennifer. Michelle. Amy. Caroline. Tracy. Kim.

Osm tábornic. Devět postelí. Přepočítá to ještě jednou. A znovu.

Nakonec, když to už nemůže déle potlačovat, nechá na povrch své mysli vyplout jméno: Barbara.

Ta prázdná postel patří Barbaře.

Zavře oči. Představuje si samu sebe, jak se po zbytek svého života vrací na toto místo a do tohoto okamžiku: osamělá cestovatelka časem, která jako duch obchází tuto chatku a přeje si, aby se tělo objevilo tam, kde žádné není. Aby ta dívka, Barbara, vešla do dveří. Aby řekla, že byla v umývárně, že zapomněla na pravidlo s baterkou, aby se roztomile omluvila jako již několikrát.

Louise však ví, že Barbara nic z toho neudělá. Aniž dokáže vysvětlit proč, tak tuší, že Barbara je pryč.

Zrovna ona, pomyslí si Louise. Ze všech jejích tábornic zrovna ona.

V 6.25 projde Louise zpátky do prostoru za závěsem, který sdílí s praktikantkou Annabel. Je jí sedmnáct, studuje balet a pochází z Chevy Chase v Marylandu. Annabel Southworthová má věkově blíže k táborníkům než k Louise, je však osobitá, používá ironii a chová se tak, aby všem byla jasná ta pevná hranice mezi třinácti a sedmnácti – hranice jasně vyjádřená překližkovou příčkou, která odděluje hlavní prostor chatky od části pro vedoucí.

Louise s ní zatřese. Annabel zamžourá. Rukou si zakryje oči. Znovu usne.

Louise si začíná něco uvědomovat: zápach stráveného piva. Domnívala se, že pochází z jejího těla – z její kůže a úst. Určitě toho včera večer vypila dost, aby to dnes ráno na sobě cítila. Jak ale stojí nad Annabel, přemýšlí, jestli ten zápach ve skutečnosti nevychází z Annabeliny části místnosti.

Což ji znepokojuje.

„Annabel,“ zašeptá Louise. Ve svém hlase náhle poznává tón své matky. A v určitých ohledech se ve vztahu k téhle dívce cítí jako její matka – její špatná, nezodpovědná matka.

Annabel otevře oči. Posadí se a okamžitě se zašklebí. Střetne se s Louisiným pohledem, vykulí oči a zbledne.

„Je mně špatně,“ řekne – příliš hlasitě. Louise na ni sykne a chňapne po první věci, která jí přijde pod ruku – prázdný sáček od brambůrků ležící na podlaze.

Annabel se po něm vrhne. Vyzvrací se. Pak zvedne hlavu, těžce oddychuje a tiše sténá.

„Annabel,“ řekne Louise. „Máš kocovinu?“

Annabel zavrtí hlavou. Bojí se.

„Asi jsem…“ spustí, ale Louise na ni znovu sykne. Tentokrát se ale posadí na její postel, v duchu napočítá do pěti, jako to dělá již od dětství, aby nereagovala zbrkle.

Annabel se chvěje brada. „Asi jsem snědla něco špatného,“ zašeptá.

„Šla jsi včera večer ven?“ zeptá se Louise. „Annabel?“

Annabel se na ni dívá. Rozmýšlí se.

„Je to důležité,“ řekne Louise.

Obvykle má se svými praktikanty trpělivost. Ví, jak je provést jejich první kocovinou. Nevadí jí, když si během svého volna dají trochu do nosu. Coby hlavní vedoucí letos víceméně přivírá oči nad chováním, které jí přijde neškodné. Sama se toho účastní, nadejde-li správná chvíle. Jinak je ale přísná; když na začátku léta jeden vedoucí nevstal včas po prohýřené noci, dostal zákaz účasti na několika dalších večírcích. A dle všeho to fungovalo, protože nikdo jiný potom už takovou chybu neudělal.

Až teď. Protože včera v noci, když Louise vyrazila ven, měla službu Annabel. A zjevně ji nedodržela.

Louise zavře oči. V duchu si prochází události včerejšího večera.

Ve společenské místnosti se tančilo: taneční zábava na konci turnusu, povinná pro všechny táborníky, vedoucí i praktikanty. Vzpomíná si, jak v jednu chvíli zjistila, že tam nikde nevidí Annabel, s jistotou však ví, že na konci zábavy byla zpátky.

Protože v jedenáct večer, kdy Louise rychle spočítala přítomné, tam Annabel byla, spolu s devíti tábornicemi – ano, devíti –, které Louise mile popřály dobrou noc. Ještě teď je vidí, jak v malých hloučcích odcházejí do chatky.

To bylo naposledy, kdy je viděla. Jelikož službu měla Annabel, Louise si sama vyrazila.

Poté se snaží vybavit si postele tábornic, když po špičkách procházela chatkou na konci večera, dlouho po večerce. To mohlo být tak – ve dvě ráno? Ve tři? Vybavují se jí útržkovité obrazy: otevřená pusa Melissy R., Amyina paže visící z palandy. Barbara v těchto vzpomínkách nikde není. Ani její nepřítomnost.

Do popředí se ale dere jiná vzpomínka: John Paul, na Mýtině, jak mává pažemi, nejdříve směrem k ní a potom k Leeovi Towsonovi. John Paul z bohaté rodiny, ohání se pěstmi, jako by vstupoval do ringu. Lee divoký a vznětlivý, stále v zástěře ze služby u večeře. S Johnem Paulem se nepáral, poslal ho k zemi a nepřítomně mrkal do větví nad hlavou.

Dneska z toho bude problém. Jako vždycky, když si John Paul myslí, že ho Louise podvádí. Na záznam: nepodvádí, tentokrát ne.

Annabel se nadechne. Rukou si zakryje oči.

„Nevíš, kde je Barbara?“ zeptá se Louise. Hned k věci. Nemají moc času: brzy se začnou probouzet ostatní holky.

Annabel je zmatená.

„Van Laarová,“ řekne Louise a pak – tišeji – dodá: „Naše tábornice.“

„Ne,“ odpoví Annabel a svalí se zpátky na postel.

A v tu chvíli – jak jinak – se z amplionů upevněných na stromech po celém táboře rozezní budíček – což znamená, že za překližkovou stěnou se pomalu probouzí osm dvanáctiletých a třináctiletých holek; se zíváním, vzdycháním a protahováním.

Louise začne chodit sem a tam.

Annabel, stále ležící, ji sleduje – a začíná ten problém chápat.

„Annabel,“ řekne Louise. „Musíš být ke mně upřímná. Šla jsi včera večer znovu ven? Potom, co holky zalezly do postele?“

Zdá se, že Annabel zadržela dech. Pak vydechne. Přikývne. Louise si všimne, že se jí derou slzy do očí.

„Ano,“ odvětí. Hlas se jí dětsky třese. Za svůj život se nedostala do žádného většího problému, tím si je Louise jistá. Rodiče jí od narození vštěpovali do hlavy, jak je pro tenhle svět důležitá. Jak druhé činí šťastnými. Už pláče a Louise má co dělat, aby ji neokřikla. Čeho se má Annabel asi tak bát? Jí o nic nejde. Je jí teprve sedmnáct. Nemůže se jí stát nic horšího, než že ji odvolají a pošlou k jejím bohatým rodičům, kteří se přátelí s majiteli tábora. Kteří navíc právě v tuto chvíli pobývají v jejich domě na kopci nad táborem. Zatímco to nejhorší, co může potkat Louisu – dospělou osobu, připomene si a sama sebe pokárá –, nejhorší věc, no… Nepředbíhej, napomene se. Zůstaň v přítomnosti.

Louise přejde k závěsu. Poodhrne ho. Spatří Tracy, která spí na palandě nad Barbarou, tichou dívku, jež problém zjevně zaregistrovala, jelikož se zarazila v půli žebříku.

Louise spustí závěs.

„Zmizela?“ zeptá se Annabel. Louise na ni znovu sykne.

„Neříkej zmizela,“ řekne Louise, „ale že není ve své posteli.“

Louise přejede očima malou místnost, hledá důkazy jejich počínání z uplynulé noci. Všechno, co najde, dá do papírové tašky: prázdnou láhev od piva, které vypila na zpáteční cestě z Mýtiny; zbytek jointu, který někdy během noci vykouřila; sáček od brambůrků se zvratky, s nímž manipuluje jen dvěma prsty.

„Ještě něco, co nechceš, aby někdo jiný našel?“ zeptá se Annabel, která zavrtí hlavou.

Louise zavře tašku.

„Poslouchej mě,“ řekne poté. „Možná budeš mít dnes dopoledne na starosti tábornice. Ještě to nevím jistě. Pokud ano, musíš se tohoto zbavit. Hoď to do kontejneru na odpadky cestou na snídani. Musí to zmizet. Zvládneš to?“

Annabel, stále zelená, přikývne.

„Teď zůstaň tady,“ pokračuje Louise. „Ještě chvíli nechoď ven. A ne…“ Zaváhá a hledá slova, která jsou vážná, ale ne sebeobviňující. Koneckonců mluví s mladinkou holkou. „Prostě o včerejším večeru nikomu neříkej, alespoň prozatím ne. Potřebuju čas, abych si pár věcí promyslela.“

Annabel mlčí.

„Jasný?“ zeptá se Louise.

„Jasný.“

Zhroutí se okamžitě, pomyslí si Louise. Každému, kdo na ni jen trochu zatlačí, vyklopí všechno, co se stalo, a všechno, co ví. Popláče si na ramenou svých rodičů (kteří s největší pravděpodobností ani nepochopili tu báseň, podle které svou dceru pojmenovali), ti ji utěší a ona začne znovu navštěvovat hodiny baletu a příští rok ji její soukromá střední škola vyšle na Vassar, Radcliffe nebo Wellesley, a pak si vezme kluka, kterého jí vyberou rodiče (jednoho už mají vyhlédnutého, jak se jí přiznala), a nikdy, vůbec nikdy nebude myslet na Louisu Donnadieuovou, ani na osud, který Louisu postihne, nebo na problémy, které Louise bude mít po zbytek svého života: najít si práci, najít si bydlení, aby mohla podporovat svou matku, která již sedm let nemůže – nebo nechce – pracovat. Aby mohla podporovat svého mladšího bratra, který si v jedenácti letech ani trochu nezaslouží život, který má.

Annabel se znovu navaluje. Potlačí to.

Louise si dá ruce v bok. Zhluboka se nadechne. Zpomal, řekne si v duchu.

Narovná se. Roztáhne závěs. Předstírá nezájem a překvapení před tou skupinkou holek, které – potlačí v sobě ten pocit hanby – k ní vzhlížejí, obdivují ji, pravidelně si za ní chodí pro radu.

Vstoupí do jejich místnosti. Přejíždí očima po jednotlivých postelích. Svraští čelo v předstíraném zmatení.

„Kde je Barbara?“ zeptá se jich jasným hlasem.

Tracy

o dva měsíce dříve

červen 1975

Každý táborník byl při příjezdu seznámen se třemi pravidly.

První se týkalo jídla v chatkách a způsobu, jak ho konzumovat a skladovat.

Druhé se týkalo plavání: tuto aktivitu nesměl nikdo, za žádných okolností, vykonávat sám.

Třetí pravidlo – nejdůležitější, napsané velkými písmeny a vyvěšené na několika místech – znělo: KDYŽ SE ZTRATÍŠ, POSAĎ SE A KŘIČ.

Toto varování připadalo Tracy v první chvíli až legrační. Zopakovali ho později ten den, u zahajovacího táboráku, a vysvětlili jeho podstatu. Když ho ale bez interpunkce a emocí odříkal jeden vysoký vedoucí hned po příjezdu, musela uhnout ohledem a zadusit v sobě nervózní smích. KDYŽ SE ZTRATÍŠ, POSAĎ SE A KŘIČ. Zkusila si to představit: Posadit se přímo tam, kde se nacházela. Otevřít pusu. Zakřičet. Přemýšlela, jaký zvuk by z ní vyšel. Jaká slova? Pomoc? Pomozte mi? Nedej bože – Najděte mě, prosím? Už jen ta představa jí přišla trapná.

Její otec jí zaplatil, aby sem jela.

To byl výsledek týdenního vyjednávání, zakončeného víkendem, který strávila sama ve svém pokoji: sto dolarů natvrdo. Padesát hned, padesát až se vrátí.

Její plán na tohle léto byl prostý: každý den chtěla strávit od rána do večera v obýváku v domě v Saratoga Springs, který si její rodina pronajímala na dostihovou sezónu už celých deset let. Chtěla do poloviny stáhnout žaluzie, pootevřít okna, všechny větráky v domě nasměrovat k sobě a ležet na gauči, z něhož by se zvedala jen tehdy, když by si šla připravit něco k zakousnutí. A chtěla číst: čtení pro ni bylo to hlavní.

Takhle to probíhalo pět roků za sebou. A ona doufala, že léto 1975 se od těch pěti předchozích nebude lišit.

Jenže její otec – jenž se před necelým rokem rozvedl s její matkou – si místo toho (v rychlém sledu) našel přítelkyni, pořídil pěknější nájemní dům a nabyl dojmu, že Tracy by se neměla celé léto jen válet a nic nedělat. Takhle jí to řekl, když ji v půli června odvážel z domu její matky na Long Islandu. (Tento plán jí nicméně vyklopil, až když urazili více než polovinu cesty do Saratogy.) Skutečným důvodem však podle ní bylo to, aby ji měl na dva měsíce z krku. Aby si on a jeho nová přítelkyně mohli užívat sami bez přítomnosti trucující dvanáctileté holky. Proč se tak snažil, aby ji měl ve své péči celé léto, když se ji chystal poslat hned pryč, ptala se v duchu Tracy.

Nenamáhal se odvézt ji do tábora Emerson osobně. Hodil to na Donnu Romano, tu svou přítelkyni, která byla pro Tracy stále velkou neznámou.

„Dneska se běží dostihy,“ řekl jí otec, když ho odchytila v předsíni a prosila, aby ji tam odvezl. „Musím jet do Belmontu. Ve dvě běží Second Thought.“

Otec byl synem žokeje, ale nemohl jít v jeho stopách, protože příliš vyrostl. Stal se cvičebním jezdcem, potom trenérem a pak majitelem, přičemž každé z těchto zaměstnání znamenalo velkou změnu v jejich životě. Když se narodila, všichni tři žili v karavanu zaparkovaném před domem její babičky (z matčiny strany). Nyní bydleli v novém velkém domě s tepanou vstupní branou v Hempsteadu v New Yorku. Tedy Tracy a její matka tam žily.

„O čem se vůbec budeme bavit?“ ptala se Tracy, ale on jen zavrtěl hlavou a prosebně ji chytil za ramena. Tehdy si uvědomila, že je stejně vysoká jako on: její vlastní otec. Za poslední rok dost vyrostla, měřila skoro metr pětasedmdesát, a hodně se proto hrbila, hlavně když stála.

„Má to tam být prvotřídní. Fakt luxusní,“ řekl její otec – stejný popis použil, když se jí o tom táboře zmínil poprvé. „Určitě se ti tam bude líbit.“

Otočila se k oknu. Skrze něj spatřila Donnu Romano, jak si spravuje podprsenku a kontroluje svůj obraz v okně auta. Byl to nový Stutz Blackhawk, s koberečky a motorem, jehož řev jí připomínal otcův hlas. „Nejlepší ve své třídě,“ oznámil jí, když ji nabíral v Hempsteadu. Tracy připadalo, že všechno v otcově životě je náhle nové. Dům, přítelkyně, štěně pekiňáka, auto. Tracy byla jedinou zbývající starou věcí na jeho oběžné dráze; i tak ji ale odháněl.

Donna Romano byla náruživá kuřačka. Mezi šluky se ptala Tracy na všechno možné z jejího života, což si zjevně schovávala na tuto cestu. Když jí Tracy zrovna neodpovídala, tak si ji pokradmu prohlížela. Byla neobyčejně pěkná. Normálně by tímhle u Tracy hodně zabodovala. Tracy pěkné ženy milovala. Milovala nejoblíbenější holky ve škole – i když příhodnější slovo by bylo uctívala, jelikož velká část jejího já jimi ve skutečnosti pohrdala. Přesto ji uchvacovaly, možná proto, že tělesně představovaly její pravý opak, a tak se jevily jako živočišné druhy, které hrozně moc chtěla zkoumat pod mikroskopem, dlouze a detailně. Zatímco většina jejích spolužaček měla dlouhé rovné vlasy s pěšinkou uprostřed, Tracyiny vlasy byly zrzavé a nezdolné. Zatímco některé spolužačky měly decentní pihy, ty Tracyiny byly tak výrazné, že jí kluci ze šesté třídy dali přezdívku Spoj všechny tečky (zkráceně SVT). Měla by nosit brýle; jedny i měla, ale nenosila, v důsledku čehož celkem často mžourala. Její otec jí kdysi nonšalantně řekl, že vypadá jako švestka na párátkách, což bylo natolik kruté a zároveň poetické, že se jí to usadilo hluboko v mysli.

Ze silnice sjely na štěrkovou a pak na lesní cestu. Míjely polorozpadlé domy, z jejichž předzahrádek se staly hřbitovy zrezivělých vozidel. Ten kontrast mezi přírodní krásou a rozkladem vytvořeným člověkem byl až strašidelný a Tracy začala pochybovat, že jedou správným směrem.

A poté se – konečně – objevila cedule. Van Laarova rezervace. Podle pokynů, které jim přišly poštou, měly jet dále podle těchto cedulí.

„Proč na tu ceduli nedají název toho tábora?“ přemítala Donna Romano.

Možná proto, aby ho nenašli úchylové, napadlo Tracy. Věděla, že přesně tohle by řekl její otec. Aniž by po tom toužila, často v duchu slyšela jeho hlas, jako vypravěče podbarvujícího její život. Ještě nikdy nebyli od sebe oddělení tak dlouho jako tento rok – první po rozvodu.

V dětství byla jeho stínem, bezmezně ho milovala, všude ho následovala, z dlaní dávala mrkev jeho oblíbeným koňům. I když by raději zemřela, než aby to přiznala, otec jí hrozně chyběl a velkou část právě skončeného školního roku se nemohla dočkat, až s ním zase bude.

Polní cesta se rozdvojovala. Na ceduli u cesty mířící doprava stálo: Tábor Emerson: Tady vznikají celoživotní přátelství. A poté stromy ustoupily louce, na níž stála řada několika prostých dřevěných budov. Před nimi se zjevil osamocený vedoucí, stojící za skládacím stolkem, z něhož visel kus navlhlého kartónu s nápisem Vítejte.

Vedoucí přistoupil k jejich autu a okýnkem podal Donně složku. Poté jim formálně, jako svědomitý městský vyvolávač, sdělil ona tři pravidla tábora Emerson, včetně toho posledního, nejdůležitějšího, které bude znít Tracy v hlavě dlouhé dny a týdny. Po zbytek jejího života.

Když se ztratíš, posaď se a křič.

Tracy si jen obtížně dokázala představit, jak moc by musela být ztracená, aby tak učinila. Připadalo jí, že její hlas jí setrvale zeslabuje, takže teď ve dvanácti ji už skoro není slyšet.

Velmi, rozhodla se konečně. Nesmírně, nenávratně ztracená.

„Budeš bydlet v Jedli balzámové,“ řekl ten mladík a přerušil její tok myšlenek. Dlouhou rukou ukázal doprava. Donna Romano sešlápla plynový pedál a Blackhawk se rozjel.

Alice

červen 1975

Poslední rodiče odjížděli.

Z prosklené verandy v domě na kopci sledovala Alice pomalu projíždějící auta.

Tábor Emerson byl vzdálený osm set metrů, ale hlavní budova v rezervaci – kterou pojmenovali Sebedůvěra – stála na vysokém hřebeni, odkud bylo vidět do všech stran: Joanino jezero východním směrem; na západě dlouhá příjezdová cesta, která vedla k hlavní silnici do města; jižně tábor Emerson; na sever divočina. Huntova hora a její úpatí.

Stála tam už dvě hodiny. Během té doby projelo jednadevadesát aut. Uvnitř každého byl jeden či dva rodiče, kteří tady nechali své dítě.

Toto byl Alicin rituál po uplynulých jednadvacet let, kdy byla vdaná za Petera Van Laara. Každý rok v první den tábora od svých osmnácti let stála u tohoto okna v přední části Sebedůvěry a dívala se, někdy s dítětem v náručí, jindy sama. Ráda si představovala rodiny v těch autech. Ráda jim vymýšlela jména. A problémy.

Poslední auto zmizelo z dohledu. Alice se narovnala. Podívala se na hodiny za sebou: 16.45. Přicházel její čas: v pět hodin si mohla vzít jednu pilulku, kterou jí doktor Lewis předepsal na nervy. Jednu měla doporučenou, „v hodně špatný den“ pak dvě. Tím doktor Lewis myslel dny, kdy až příliš myslela na Beara.

Takže dvě.

Bouchnutí ve vstupní hale: náraz železného klepadla na vstupní dveře. To bude TýDžej.

Toho dne ráno Alice poslala vzkaz do ředitelské chatky se žádostí o schůzku.

Teď Alice vytáhla z kapsy malou skleněnou lahvičku. Spolkla dvě pilulky, o patnáct minut dříve.

Pak zavřela oči a v duchu si opakovala slova, která použije.

Jde o Barbaru, řekne. Ráda by se zúčastnila tábora.

Bylo to už pět let, co se TýDžej Hewittová stala ředitelkou tábora Emerson. Nechtěla; trvala na tom, že její otec Vic je i nadále schopný zastávat funkci, kterou tak skvěle vykonával několik desetiletí.

Jenže Vicova churavost – nejprve fyzická, poté duševní – se už nedala přehlížet; v létě roku 1970 vyděsil několik táborníků, na které nesmyslně křičel hned v první den pobytu. Navíc před jejich rodiči. Ti, patřičně rozzlobení, napochodovali do hlavní budovy si stěžovat. A Peter zbavil Vica funkce, s okamžitou platností, a ujistil rodiče, že osobně dohlédne na celý turnus, dokud nenajdou vhodnou náhradu.

Hledali jen krátce, než Peter navrhl, aby funkci převzala TýDžej. Alice byla proti. TýDžej byla tak mladá, a navíc žena. Copak to šlo, aby se ředitelem stala žena? Peter ale trval na svém. Tvrdil, že časem někoho najdou.

Dosud nikoho nenašli. Tedy nikoho, koho by Peter schválil. A tak stejně jako předtím její otec i TýDžej teď zastávala obě funkce: správkyně rezervace od podzimu do jara a ředitelka tábora v létě. A stále bydlela v chatce, v níž vyrůstala, která sloužila jako kancelář ředitele tábora a nyní jako místo, kde se po většinu roku zotavoval Vic Hewitt.

TýDžej si odkašlala na prahu verandy. Vypadala nesvá, nešťastná – takový dojem budila vždy, když byla uvnitř nějaké budovy. Jejím prostředím byl les.

„Ahoj, TýDžej,“ řekla Alice. TýDžej kývla a vyhnula se přímému oslovení. Za tu dobu, co se znaly, ji TýDžej nikdy neoslovila jménem. Byla v tom jakási povýšenost, která Alici vždy iritovala. Před Peterem taková nebyla, pomyslela si Alice – ne, před Peterem se chovala jinak.

„Posaď se,“ řekla Alice a sledovala TýDžej, jak se rozhlíží kolem dokola a hledá místo k sezení, které by vyjadřovalo co nejmenší závazek, ale co největší pocit spěchu. Nakonec se rozhodla pro pohovku. Posadila se na úplný okraj. Lokty na kolenou. Hlava skloněná.

Měla nový krátký sestřih, podle hrnce, křivý a nestejnoměrný. Alice si byla jistá, že se tak ostříhala sama. Jen obtížně si tuto ženu, která seděla před ní, spojovala s holčičkou, kterou poprvé spatřila před třiadvaceti lety, když sem přišla: tříletá, chvíli neposeděla, chodila za svým otcem z místa na místo. Tehdy to byla Tessie Jo, poněkud zvláštní jméno, jako pro panenku či pro krávu nebo pro nějakou komičku, určitě ale ne pro takové stoické děcko. V šestnácti začala jako své jméno používat androgynní iniciálovou zkratku TýDžej, vlasy ale měla ještě dalších deset let v hustém černém copu. Až doteď.

„Jak se máš?“ zeptala se Alice. Vzala si peprmintový bonbón z mísy vedle sebe, kterou personál neustále doplňoval. Nejlepší byly růžové.

„Jde to,“ odvětila TýDžej tím svým přízvukem. Ten přízvuk. Alice v této oblasti žila už přes dvacet let, ale pořád jí nešel přes uši.

„Otci se daří dobře?“

„Celkem jo.“

„Jsou letos nějaké problémy s táborem?“

„Žádný,“ odvětila TýDžej. Plácla po něčem neviditelném vzadu na svém krku. Prohlédla si dlaň.

„Přejdu přímo k věci,“ řekla Alice. „Předpokládám, že pan Van Laar už s tebou mluvil.“ Odmlčela se a čekala na odpověď, jelikož neměla tušení, zda s ní Peter mluvil. Neviděla se s ním od čtvrtka, kdy odjel do Albany. Věděla však, že Barbara je stále ještě doma.

TýDžej zavrtěla hlavou. Ne.

Alice vydechla. Samozřejmě, pomyslela si – samozřejmě s ní nemluvil. Pokud se u Petera mohla na něco spolehnout, tak na to, že se vyhne každé své povinnosti, že zklame ji – i Barbaru – znovu a znovu, že bude chybět v jejich životě právě tehdy, když se vyskytne nějaká potíž. Což znamenalo, že v současnosti – podle toho, jak se Barbara chovala – byl většinou pryč, obvykle aniž je o svém odjezdu informoval. A jeho návraty byly podobně tiché.

TýDžej se zavrtěla a narovnala si záda.

„No,“ spustila Alice a snažila se mluvit radostně, mírně. „Takže to pro tebe bude novinka. Rozhodli jsme se… Barbara se rozhodla, že by se letos chtěla zúčastnit tábora.“

Pousmála se, jako by sdělovala dobrou zprávu.

Věděla, že TýDžej se to nebude líbit. Právě proto to tak dlouho odkládala. Po několik generací tady fungovala striktní hranice mezi rodinou Van Laarů – bankéřů z Albany, nakloněných pobytu v přírodě, ale usedlých – a táborem, jehož byli vlastníci a který byl vždy doménou Hewittů. Nejdříve Vic. Teď jeho dcera. Velkou roli navíc hrála skutečnost, že TýDžej měla ráda, když se věci dělaly určitým způsobem, v určitém sledu. Takže opožděnost tohoto požadavku ji určitě naštve, tím si byla Alice jistá.

Na okamžik se však ve výrazu TýDžej objevilo něco, co Alice nedokázala zařadit. Zděšení? Vztek? Nepodívala se Alici přímo do očí. Od chvíle, co vstoupila do místnosti, měla pohled vytrvale upřený kamsi napravo od Aliciny hlavy.

TýDžej znovu zavrtěla hlavou.

„Promiňte,“ řekla, „ale to nepůjde.“

Alice na ni upřeně hleděla.

V hlase TýDžej byla neskutečná sebedůvěra, neskutečná definitivnost. Jako kdyby o těchto věcech rozhodovala. Jak kdyby ona byla Alicinou zaměstnavatelkou, a ne naopak.

Alice se nadechla. Peprmintový bonbón v jejích ústech už byl úplně rozpuštěný. Vzala si z mísy další a než odpověděla, rozkousla ho.

„Je to pro nás hodně důležité,“ řekla. „Vím, že jste si s Barbarou blízké. Určitě sis všimla, že má… těžké období. Dává to najevo. Myslíme si, že by jí prospělo, kdyby kolem sebe měla nové přátele.“

Tedy alespoň Alice si to myslela. Peter si tím nebyl jistý. Měli ale spoustu důvodů, proč ji tam nechat jít. Hlavní byl asi ten, aby nebyla doma na tu oslavu. První oslavu, kterou pořádali po čtrnácti letech. Měli sté výročí založení rezervace a pozvali dvě desítky přátel a příbuzných, aby přijeli na týden v srpnu. Když měli naposledy hosty na večeři v Albany, Barbara jen jednou vyšla ze svého pokoje. Měla na sobě nějaký… no prostě nějaký kostým, vlasy děsně obarvené a oči výrazně černě podmalované. Peterův bratranec Garland vybuchl smíchy, Barbara se vrátila do svého pokoje a práskla za sebou dveřmi. Tu barvu vlasů a podmalované oči si od té doby nechala, navzdory Alicinu nesouhlasu.

Tentokrát by si s ničím takovým nemuseli dělat starosti – pokud by Barbara byla pryč.

TýDžej upřeně sledovala podlahu.

„Už jste jí o tom řekli?“ zeptala se.

„O táboře?“ řekla Alice. „Ona sama si o to řekla.“

„Ne,“ odvětila TýDžej. „O tom, co ji čeká na podzim.“

Alice se odmlčela. Zavrtěla hlavou.

„Řeknu jí to na konci léta.“

A poté – ve chvíli vnuknutí – dodala: „Řeknu jí to po konci táborového turnusu.“

„Turnus už běží,“ řekla TýDžej, tím svým způsobem.

„Sotva začal.“

„Chatky jsou plné.“

Alici v hrudi pomalu sílila nevěřícnost, přesto cítila, jak ji něco drží zpátky, takže se nemůže dostat ke svým nejhlubším zásobám vzteku, na které se spoléhala, když potřebovala, aby ji Peter vnímal.

Ty pilulky, vzpomněla si. Uvolňují ty pevné uzly v jejích ramenech a vysílají vlny úlevy do celého těla, vodopády tepla a klidu. Soustřeď se, přikázala si.

Zaměřila pozornost na předměty v místnosti kolem sebe: tento trik ji naučil doktor Lewis. Pendlovky. Bujně rostoucí květiny. Kachličková podlaha verandy.

Když znovu promluvila, snažila se pečlivě artikulovat. Její jazyk byl tlustý slimák v ústech.

„Znáš Barbaru stejně dobře jako ostatní,“ řekla. Lépe než já, pomyslela si proti své vůli. „Víš, že jí to prospěje.“

TýDžej ale vstala a chystala se k odchodu. Kdyby měla klobouk, tak by si ho právě nasadila.

Celé léto, pomyslela si Alice. Celé léto bez Barbary, jejích záchvatů zuřivosti, jejích výbuchů, spousty hodin strávených hlasitým pláčem, kterým ruší zaměstnance. Všichni zdvořile předstírají, že to neslyší. Ale slyší to, všichni do jednoho, a Alice také. Jak příjemné by bylo mít tři měsíce sama pro sebe, zatímco její dcera by se nacházela jen dole pod kopcem, v bezpečí. Zaměstnaná. Spokojená.

„Už budu muset jít,“ řekla TýDžej.

Alice se usmála. Pilulky rozpouštěly její ostražitost. Do úst se jí drala slova, která obvykle nepouštěla ven. Dělala to tak po většinu svého života, s Peterem, se všemi. Obvykle velmi dobře ovládala umění držet pusu.

Dnes ne.

„Ty o tom nerozhoduješ,“ řekla Alice. „Prostě to tak bude.“

„Nebo co?“ odvětila TýDžej úsečně. Příliš hlasitě, pomyslela si Alice. Proč všichni musí mluvit pořád tak hlasitě.

Ticho: po ničem jiném netoužila.

Alice otevřela pusu. Nevyšla z ní žádná slova.

Uběhla minuta, nebo možná pět. Cítila, jak na ni přichází spaní. Seděla tam s hlavou nakloněnou na jednu stranu. Věděla, že by měla mít pocit trapnosti – ta emoce jí však také byla nedostupná, abstraktní, něco, co chápala pojmově, ale nemohla pocítit.

„Je to nápad pana Van Laara,“ pronesla Alice konečně. „Takto to chce.“

Byla to poslední možnost. Cítila se hloupě, že ji použila. Že její vlastní slova jsou v této domácnosti bezvýznamná.

TýDžej se na ni podívala. Rozhodovala se, zda Alici má, či nemá věřit. A poté se její výraz změnil a objevila se v něm rezignace.

„Dobrá,“ řekla. „Přidáme palandu do Jedle. Nastoupí zítra.“

TýDžej bez jakýchkoli dalších otázek vyšla z místnosti. Z domu.

Kdyby tam byl Bear…

Alice se zastavila. Takovéto představy by si neměla dopřávat, řekl doktor Lewis. Pokaždé, když její mysl k nějaké takové zabloudila, měla sama sebe vrátit do reality. Ta představa k ní však přišla sugestivně: kdyby tam byl Bear, vyběhl by za TýDžej ze dveří. Zavřela oči a dopřála si – na okamžik – vzpomínku na svého syna, plného života, rozkošného, jak všude chodí za TýDžej. Tessie, Tessie. Jeho vysoký, líbezný hlásek, avšak na druhé straně tenké opony mezi jejím a jeho světem. Slyšela ho dobře.

Alice na pohovce otočila hlavu, aby viděla oknem ven. TýDžej se na trávníku před verandou zastavila, vyndala něco z kapsy a strčila si to do pusy. Odplivla si. Bago, jak tomu říkají muži. Nechutný zvyk.

Alice sledovala záda TýDžej Hewittové, dokud jí nezmizela z dohledu. Měla vysokou, štíhlou a ladnou postavu a Alice si uvědomila, nikoli poprvé, že TýDžej mohla být opravdu krásná.

A v tom byl ten největší hřích, pomyslela si. Jak si zkazila svůj vzhled.

Zaslechla zvuk kroků. Těžkopádné, vlekoucí se: Barbara.

Mířila do kuchyně. V poslední době její oblíbené místo. Alice se ušklíbla.

Včera Alice požádala novou kuchařku (jejíž jméno si nedokázala zapamatovat), aby Barbaře nedávala jíst tak často. Aby si našla nějakou výmluvu, pokud to bude nutné. Alice ale věděla, že Barbara umí s lidmi manipulovat, a moc nevěřila tomu, že by jí kuchařka zvládla odolávat.

Přešla ke dveřím do kuchyně, kde se zastavila a mlčky stála. Barbara, zády do místnosti, zkoumala obsah spíže. Na sobě měla šortky a tričko a Alice si všimla, s určitým znechucením, že její kdysi malý zadek je nyní zakulacený a nohy má jako dospělá žena. Kuchařka stojící za Barbarou spatřila Alici. Zvedla ruce v gestu bezmocnosti.

Takovéto hodnocení těla její dcery Alici nijak netěšilo. Chápala, že je to svým způsobem bezcitné; zároveň však věřila, že k povinnostem matky patří i funkce prvního, nejlepšího kritika své dcery; posilovat její sebevědomí v dětství, aby v dospělosti kultivovaně odolala jakékoli ostré kritice či urážce. Takto to alespoň praktikovala Alicina matka na ni samotnou. Alici se to tehdy nelíbilo, teď to ale chápala.

„Barbaro,“ řekla Alice a její dcera sebou trhla a pak se otočila, s bochníkem chleba v rukách. Alice k ní na okamžik pocítila něhu. Barbara byla vždy lekavá, už coby batole – jediné dítě na celém světě, které nerado hrálo na jukanou či schovávanou, které brečelo, když je někdo vylekal, i z legrace.

„Večeře je o půl osmé,“ řekla Alice.

Barbara neochvějně položila bochník na kuchyňskou linku a začala krájet.

„Slyšela jsi mě?“ zeptala se Alice.

Barbara přikývla. Natáhla se pro máslo. Namazala si ho na ukrojený krajíc. Hlavu měla stále skloněnou. V pěšince jí byl vidět centimetr blonďatých vlasů; zbytek byl stále obarvený načerno. Alespoň tvář měla pěknou. To nemohla změnit žádná hrozná barva vlasů.

Kuchařka tomu jen přihlížela. Byla to malá, drobná žena, tak pětadvacet, vdaná, soudě podle jednoduchého prstenu na levém prsteníku.

Alice vzdychla. Nemělo smysl cokoli říkat – ne dnes. Ne když by Barbara mohla být pryč po celý zbytek léta. Koneckonců komu to uškodí, když si ještě jednou dopřeje krajíc chleba s máslem a marmeládou.

„Před chvílí jsem mluvila s TýDžej,“ oznámila Alice a Barbara konečně vzhlédla. Její tvář ožila. Tuhle její podobu měla Alice ráda.

„A?“ zeptala se Barbara.

„Řekla, že zítra můžeš nastoupit.“

Triumf. Barbara rychle sklonila hlavu, Alice však viděla, že se usilovně snaží udržet kamennou tvář a potlačit úsměv.

„Nechám ti zabalit věci,“ řekla Alice.

Je to dobré, pomyslela si. Bude to dobré. Navzájem si od sebe odpočinou. Takto se to mezi nimi zlepší.

Tracy

červen 1975

Tak tohle je tábor Emerson, pomyslela si Tracy.

Severní okraj tábora, tedy nejblíže hlavnímu domu na kopci, tvořily tři budovy. V jedné byla jídelna, kde se táborníci stravovali; vedlejší budově se říkalo velká síň a zahrnovala ošetřovnu, dvě malé místnosti, které se mohly využívat k vnitřním aktivitám při deštivém počasí, a velkou společenskou místnost, v níž probíhaly hlavně taneční zábavy a vystoupení vyžadující jeviště. Třetí budovou v tomto malém seskupení byla ředitelská chatka. Jediní táborníci, jimž se „poštěstilo“ spatřit ji zevnitř, byli ti, kteří se dostali do nějakého problému.

Jižně od těchto budov se rozkládal zbytek tábora. Na břehu jezera na jeho východním okraji byla malá pláž a bouda pro loďky. Jižní okraj tábora tvořila dlouhá budova, ubikace personálu, v níž přebývali pracovníci z kuchyně a další sezonní zaměstnanci. Severně od ní stálo čtrnáct chatek – sedm pro kluky a sedm pro holky – ve dvou řadách na protilehlých březích potoka, přes který vedlo několik lávek. Každá z těchto čtrnácti chatek nesla jméno stromu či květiny rostoucí v Adirondackém pohoří.

Tracyinu chatku – Jedli balzámovou – zalévaly uvnitř teplým žlutým světlem holé žárovky visící ze stropu. V noci tyto žárovky přitahovaly hejna hmyzu, jehož drobná tělíčka pokrývala sítě v oknech chatky.

V chatce byly čtyři poschoďové postele (tedy osm paland) – po dvou na každé straně. U každé postele stála malá dřevěná bedna. Stěny chatky tvořilo neopracované dřevo, stejně tak strop, s vyrytými jmény a daty a záhadnými odkazy od mnoha generací táborníků.

Poměrně překvapivou součástí zařízení chatky byl krb. Později se Tracy dozvěděla, že chatky původně využívali celoročně přátelé předchozích generací Van Laarů na krátké lovecké pobyty; od založení tábora Emerson se však tyto krby nepoužívaly, s výjimkou netopýrů, kteří se občas usadili v komínech, odkud ale museli být přesunuti.

V ten první den, poté co matky – a Donna Romano – zmizely, vedoucí a praktikantka se posadily s tábornicemi do kruhu a zahájily vzájemné seznamování.

Právě na tomto kruhu Tracy pochopila, že všechny ostatní holky z její chatky se již dlouhé roky znají. Vyměňovaly si narážky a gesta, jako by si házely balónem, občas se rozesmály z důvodů, které jí unikaly. Vtipy jen pro zasvěcené, pomyslela si – tato představa ji mučila tou skutečností, že každý, kdo jim nerozumí, je z povahy věci nezasvěcený.

Seznamovací kruh přinesl i další odhalení: mezi Tracyinými spolubydlícími existovala jasně daná hierarchie.

Na vrcholku samozřejmě stály Louise a Annabel, tedy vedoucí a praktikantka. Obě byly krásné, i když každá jiným způsobem. Louise se ve svých třiadvaceti zdála být už dospělou ženou. Byla malá, mnohem menší než Tracy, měla dlouhé tmavé vlasy a tmavé obočí a sportovní držení těla. Byla také vnadná (tento výraz Tracy znala poměrně krátce). Sedmnáctiletá Annabel byla vysoká, štíhlá, světlovlasá baletka pohybující se se sebevědomím člověka, jehož rodina se nikdy nemusela trápit nedostatkem peněz. Tracy si je obě okamžitě oblíbila. Popadla ji divná touha si je zminiaturizovat a hrát si s nimi jako s panenkami.

Na další úrovni se nacházely tábornice z Jedle: od obou Meliss – šlachovitých blonďatých gymnastek z Upper East Side na Manhattanu a jasných vládkyň – po holku jménem Kim, která měla ve zvyku mluvit sáhodlouze o tématech, která nikoho jiného moc nezajímala.

Úplně dole pak byla Tracy, jejíž výška již přitahovala upřené pohledy ostatních (alespoň si to myslela). Když na ni při představování přišla řada, zjistila, že se jí úplně ztratil hlas. Opanovala ji odevzdanost: takto tedy bude vypadat celé toto léto. Bude se stranit ostatních. S nikým se nebude bavit. Kdykoli to půjde, schová se za knížku, aby si jí nikdo nevšímal. Do ničeho se nebude plést. Splyne s prostředím.

Vybalila si všechny věci. Z toaletní tašky si vyndala brýle, které jí očař ten rok předepsal; zastrčila je vzadu do jediného šuplíku, který jí byl přidělený. Bude lepší, pomyslela si, když toto léto nebude vidět nic ostře.

Najednou na ni těžce dolehlo zklamání ze všeho a ona intenzivně mrkala (rozbrečet se teď by bylo katastrofální). Protože část jejího já vždy doufala, že tentokrát to bude jiné – navzdory rokům naplněným takovýmito zklamáními chápala, kam se ve společenské hierarchii zařadí. Že nějaký šarmantní kluk (nebo holka) bude mít tu trpělivost a vnímavost, aby jí věnoval pozornost a ocenil některou z jejích pozitivních vlastností, které nepříliš často sama sobě dovolí vypočítat: smysl pro humor, malířské nadání, zpěvný hlas, loajalita, oddanost komukoli, kdo o ni projeví alespoň špetku zájmu.

Tracy si stáhla špatně padnoucí košili táborového stejnokroje přes špatně padnoucí šortky stejnokroje a vydechla. Zcela ze sebe vypustila naději, kterou si pro toto léto chovala.

U zahajovacího táboráku ten večer Tracy přihlížela podivným rituálům a zpěvu zvláštních písní ve spodní části přírodního amfiteátru, v krátkém svahu vedoucím k plácku s udusanou hlínou. Mezi lavičkami z rozříznutých, neopracovaných kmenů vedla ulička. V pozadí se ve tmě ztrácelo jezero.

Ve vzduchu byla energie teenagerovských hormonů: nenápadné pohledy, tichá hodnocení, jak se kdo za uplynulý rok změnil. Týkalo se to nejen táborníků, ale i vedoucích. Po celém amfiteátru si přisedali vedle sebe, dlouze si šeptali, dělali posunky. Tracy postupně zjišťovala, že každý z nich byl svým způsobem celebritou, a táborníci se usilovně snažili zjistit o nich co nejvíce, o jejich životě doma, o romantických vyhlídkách a srdcebolech; tato zjištění se pak dychtivě sdílela šeptem ve tmě.

Před nimi pokračovalo představení. Několik vedoucích provádělo rituál zahrnující rozseknutí klády; při tom táborníkům oznamovali, co všechno na ně čeká.

Pak přišly na řadu scénky. V jedné – dramatickém ztvárnění toho pravidla, které na Tracy při příjezdu tak zapůsobilo – vysoký vedoucí napodoboval malé dítě a chodil kolem dokola, což mělo znamenat zmatek.

„Myslel jsem si, že vím, kam jdu,“ řekl vedoucí sebejistým tónem, „teď ale vím, že jsem se mýlil!“

Jedna vedoucí vykročila dopředu a vybídla diváky.

„Co by měl Calvin udělat?“ zeptala se s předstíranou vážností. Dlaně si položila na tváře.

Když se ztratíš, zakřičeli přihlížející sborově, posaď se a křič.

„Pomoc!“ řekl Calvin. „Potřebuji pomoc!“ Podíval se na neviditelné hodinky. „Uběhla jedna minuta,“ zvolal, „tak bych měl asi zakřičet znovu!“

Vzápětí se dočkali vysvětlení: snaha dostat se z lesa může vést k dezorientaci a vtáhnout i zkušeného zálesáka hlouběji do adirondackých hvozdů. Terén je tam zarostlý, s hustým podrostem; když člověk sejde ze stezky, vypadá to všude stejně.

„Šedesát pět procent lidí,“ řekl Calvin, „se nachází méně než dvacet metrů od stezky, když se začnou cítit dezorientovaně.“

Tracy fascinovaně poslouchala. Představila si tu přitažlivou sílu lesa, chladnou a potemnělou vůni, sametový mech na kamenech – a poté postupné uvědomění, že se ztratila, pomalou hrůzu přijetí své nepříjemné situace.

Mezi scénkami se instruktoři (kluci) navzájem špičkovali. Pokřikovali po holkách. Kevin si myslí, že jsi kočka!

Poté přímo doprostřed dění vešla vysoká štíhlá žena. Zastavila se před ohněm, jehož plameny osvětlovaly její postavu, a vypadala přesně tak, jak si Tracy vždy představovala Ichaboda Cranea.

Všichni zmlkli.

„Vítejte,“ pronesla ta žena. Představila se nováčkům: byla to ředitelka tábora, TýDžej, a všechny vyzvala, aby ji právě takto oslovovali.

Bylo těžké určit její věk. Z určitých úhlů vypadala hodně mladě, tak na pětadvacet, ale v jejím hlase zněla drsná autorita, kterou Tracy u žen tohoto věku neslýchávala. Všichni zmlkli a poslouchali, dokonce i instruktoři, kteří do té doby nezavřeli pusu.

TýDžej vytáhla kousek papíru, na kterém měla napsané poznámky.

Jednu po druhé je procházela.

Zdůraznila a ještě více rozvedla již zmíněná pravidla. Přidala několik dalších: Každý táborník či tábornice, přistižený mimo svou chatku po večerce, dostane jedno varování a službu v jídelně na dva večery. Druhé porušení tohoto pravidla znamená vyloučení z tábora.

Na chvíli se odmlčela a zvedla oči.

Borové větve nad ní osvětloval oranžovým světlem táborák. Nad nimi se skvěla obloha tak černá, jakou Tracy nikdy předtím neviděla, a plná hvězd.

„Další věc,“ pokračovala TýDžej. „Z důvodu obav některých rodičů bude letošní stezka přežití vypadat trochu jinak.“

Hromadné zasténání.

TýDžej zvedla ruku. „Poslouchejte. I letos budete sami, ve skupinách. Všichni se budete muset postarat sami o sebe. Jediný rozdíl bude v tom, že po ty tři noci budete mít nablízku vedoucího. Instruktoři však zůstanou sto metrů od vás, pokud nenastane situace, kterou sami nezvládnete.“

Ticho. A pak hlasité zabučení osamoceného chlapeckého hlasu. Zbytek skupiny se zasmál.

Tracy se zatajeným dechem čekala, jak na to TýDžej zareaguje. Vypadala jako člověk, který hlupáky nemůže vystát. Nicméně se zašklebila.

„Mně se to taky nelíbí,“ řekla. „To mi můžete věřit.“

Tu noc, když zhasla světla, Tracy ležela v posteli s pohledem upřeným do temnoty a naslouchala nejdříve tichu a poté příběhům sdíleným šeptem a přerušovaným tichým smíchem.

Byla sama. A zůstane sama. Jejím jediným úkolem, říkala si, je to léto přežít.

Louise

červen 1975

Louise ve tmě zadržela dech a naslouchala. Zpoza tenké příčky se ozývaly tiché vzlyky. Někdo brečel a snažil se to skrýt. To se stávalo každý turnus, první noc.

Louise se zvedla z postele. Po špičkách přešla kolem Annabel. Poodhrnula závěs. Pohledem projela místnost, jednu tábornici po druhé.

Tracy. V měsíčním světle se zaleskly Tracyiny oči a opětovaly její pohled.

Venku, na schodech z terasy, teď Tracy seděla vedle Louise a snažila se co nejvíce zmenšit. Noční košili si přetáhla přes kolena. Objala si je pažemi. Vypadá jako velká šestiletá holka, napadlo Louisu.

Znovu popotáhla.

„Chceš si o tom promluvit?“ zeptala se Louise. Tento začátek – který používala všechna čtyři léta – nenechával dotyčné osobě žádný prostor, aby mohla tvrdit, že je všechno v pořádku.

Dívka pokrčila rameny. Styděla se.

U večeře – i později u táboráku – seděla Tracy stranou ode všech a pak neřekla jediné slovo. Pohled měla upřený do země. Po návratu do chatky si četla, zatímco ostatní holky brebentily, ječely a jako elektrony chaoticky pobíhaly po místnosti a narážely do všeho možného. Dvanáctileté a třináctileté holky měly specifický styl humoru, zejména když u toho nebyli žádní kluci: nechutný a zároveň nevinný, necudný a naivní. Když tento druh humoru nikomu neubližoval, když na nikoho necílil, tak z něho Louise měla potěšení. Mlčky a láskyplně je zpoza závěsu pozorovala a vzpomínala, jaké to bylo v tento okamžik života, který byl jako nádech před proslovem, poslední sladká pauza před nějakým velkým odhalením.

„Řekl ti někdo něco škaredého?“ zeptala se Louise dívky jemně. „Jsi rozrušená?“

Dívka zavrtěla hlavou. „Vyděsila jsem se,“ řekla. Téměř nepostřehnutelně se posunula blíže k Louise, která ji objala kolem ramen.

„Čeho?“ zeptala se.

„Vyprávěly jsme si historky,“ odvětila dívka. Ta formulace byla dojemná. My, pomyslela si Louise. Nikoli ony. Toužebná snaha o začlenění.

„O čem?“

Nastala chvíle ticha. Ve svitu měsíce Louise viděla pouze obrys dívčina obličeje.

Dívka pak cosi řekla, ale tak potichu, že tomu Louise nerozuměla. Naklonila k ní hlavu.

„O Slitterovi,“ zašeptala dívka a pak se rychle rozhlédla. Ze strachu, že by to mohl uslyšet někdo další.

Samozřejmě že to byl Slitter.

Louise se téměř usmála úlevou. Byla to jedna z půltuctu historek, které se předávaly z jedné generace táborníků na druhou, někdy jako žert, jindy jako varování. Někteří je vyprávěli s darebáckým úsměvem a potěšením, že můžou v druhých vyvolat strach; jiní rozechvěle, jelikož se chtěli zbavit té hrůzy, která jim byla vyprávěna. Nakolik každý táborník věřil v jejich pravdivost, bylo často nejasné. TýDžej se této záležitosti věnovala na letošním školení: ty nejmladší to podle ní děsilo. Zarazme ty duchařské historky, prosím.

Tomuto popisu jich odpovídalo několik: Starý Jones, duch adirondackého průvodce, jenž v noci bušil na okna chatek; Děsivá Mary, údajně zavržená manželka předka Van Laarů z doby před několika generacemi.

Avšak Slitter – či Jacob Sluiter, jak se ve skutečnosti jmenoval – nebyl duch. Byl to člověk, a pokud se Louise nemýlila, tak stále žijící. A rok co rok trápil představivost táborníků. Pověsti o něm – a jeho údajné spojení s Van Laarovou rezervací – byly ty nejdotěrnější ze všech historek, které slyšela.

„Toho se bát nemusíš,“ řekla Louise. „Sedí ve vězení. Asi tak tři sta kilometrů odsud.“

Tracy ale rychle zavrtěla hlavou.

„Nesedí,“ vyhrkla. „Utekl.“

„To si nemyslím,“ řekla Louise.

„Opravdu,“ pokračovala Tracy. „Říkala to TýDžej. Řekla to jedné vedoucí ze Smrku. A ta vedoucí to řekla praktikantce, která to řekla Caroline.“

Louise to nepřesvědčilo. Kdyby to byla pravda, tak TýDžej by to jí – Louise – řekla, ne? Ledaže by k tomu zatím neměla příležitost.

Louise se na dívku usmála. „I kdyby to byla pravda,“ řekla, „čekala by ho hodně dlouhá cesta, než by se dostal až do této oblasti. A já nevidím žádný důvod, proč by chtěl jít právě sem.“

„Slyšela jsem holky, jak si vyprávějí historky,“ řekla Tracy. Ještě více si stiskla kolena.

„Tyhle staré historky se tady vyprávějí už pěkně dlouho,“ řekla Louise. „To neznamená, že jsou pravdivé.“

Tracy to nepřesvědčilo. Zatřásla hlavou, jako by Louisu žádala, aby ji poslouchala. „Mluvily o tom klukovi,“ zašeptala.

Louise se odmlčela.

Věděla, o jakém klukovi. Nebylo třeba vyslovovat jeho jméno.

Louise

o dva měsíce později

srpen 1975

Louise běží.

Tuto aktivitu – synchronizované pohyby rukou a nohou, hlava vzpřímená – vnímá jako svůj přirozený stav. Každodenní běh na území rezervace představuje jedinou chvíli v jejím životě, kdy je zcela uvolněná, kdy – alespoň na chvíli – nevnímá své starosti. Na střední škole běhala sprinty, raději má ale dlouhé tratě. Při dlouhém běhu uvažuje o svém těle jako o matce svého mozku – či o tom, jaká by matka měla být. O tom, jaké jsou matky druhých lidí.

Dnešní běh je ale jiný.

Dnes Louise běží horečnatě, nepřítomně. Zakopne o kořen. Vyrovná to. Ignoruje vedoucího, který na ni volá přes trávník. „Dobře, taky tě neznám!“ řekne ten vedoucí – dobrácky, nedotčeně. Louise se neohlédne.

Barbaru hledala už na těchto místech: latríny, jídelna, společenská místnost, pláž. Prověřila ošetřovnu a boudu pro loďky. Vyběhla k hlavnímu domu na kopci, kde ochotná služebná deset minut prohledávala chodby, zatímco Louise čekala venku. Barbara však na žádném z těchto míst nebyla a nikdo, s kým Louise mluvila, ji dnes ráno neviděl.

Když doběhne k ředitelské chatce, zabuší na dveře. Čeká třicet sekund. Znovu zabuší.

Je doma, Louise to ví. TýDžej striktně dodržuje svou každodenní rutinu, její rána jsou vždy stejná. V 6.30 pouští táborovým rozhlasem budíček, čímž dává táborníkům na vědomí, že nadešel čas vstávat a odebrat se do koupelny. V 8.05 napochoduje do jídelny, aby stihla konec snídaně a zkontrolovala mužstvo.

Louise se podívá na hodinky: 6.40. Za dvacet minut půjdou táborníci do jídelny na snídani.

Stále nikdo neotevírá. Položí ruku na kliku. Stiskne ji. S výjimkou koupelen nejsou nikde v táboře zámky. I tak jí to ale nepřijde správné, vstoupit do ředitelské chatky (v níž TýDžej žije po celý rok, v níž dokonce vyrostla), aniž by k tomu byla vyzvána, navzdory tomu, že Louise zná TýDžej trochu jinak než ostatní instruktoři. Sdílí s ní společnou minulost, kterou před všemi ostatními tady v táboře tají.

Louise otevře dveře. Musí.

„Haló?“ zavolá. Vstoupí do dřevem obloženého obýváku, který zároveň slouží jako hlavní kancelář tábora. Psací stůl otočený směrem k oknu v čelní zdi; dvě křesílka z druhé strany stolu určená pro táborníky přivolané na kobereček.

Louise v této místnosti strávila bezpočet hodin. Kdysi v lednu dokonce celý mrazivý týden.

Louise se zaposlouchá. Dům je cítit jako TýDžej: kafr a dehet jejího domácího repelentu proti muchničkám; a za tím železo a pižmo jejího potu.

Ze zadní části domu slyší tekoucí vodu: sprcha.

Dlaní si setře pot z obočí, z horního rtu. Neví, co má udělat. Počkat, až se TýDžej dosprchuje, jí nepřijde správné. Stejně jako zvednout telefon a zavolat komukoli bez TýDžejina pokynu. A komu by vůbec volala? Policii? Dobrovolným hasičům? Nedej bože samotným Van Laarovým? Vidí telefon na psacím stole – jediný v celém táboře. Další nejbližší je v hlavním domě. V Sebedůvěře.

Louise po špičkách přejde chodbou ke koupelně. Dveře jsou otevřené. Na podlaze leží hromádka TýDžejina oblečení.

Louise se zastaví přede dveřmi. Měla by zavolat hlasitěji?

Pozdě: ozve se kovové zavrzání, otočení kolečka. Voda přestane téct. Sprchový závěs se prudce rozhrne – a stojí tam TýDžej, se svými krátkými mokrými vlasy, štíhlým tělem a malými prsy, s opálenými pažemi a nohama, které ukazuje po celé léto.

Louise se prudce otočí na podpatku, už je ale pozdě. TýDžej ji spatřila.

„Moc se omlouvám,“ řekne Louise ve stejnou chvíli, kdy TýDžej zavřeští.

„Co to sakra, Louise…“ pronese TýDžej, když popadne dech.

„Moc se omlouvám,“ zopakuje Louise několikrát. Vrátí se do obýváku a stále se omlouvá.

Za sebou slyší, jak TýDžej otevírá šuplíky.

„Co tady děláš?“ zavolá TýDžej.

Louise si odkašle. „Přišla jsem kvůli Barbaře Van Laarové.“

„A co je s ní?“

„Dnes ráno nebyla ve své posteli.“

Na chvíli, jež se zdá být věčností, nastane ticho.

Pak se ozvou TýDžejiny kroky v chodbě. Vstoupí do obýváku, oblečená.

„Nějaká holka spí na posteli nad ní, ne? Nevšimla si, jak Barbara odchází?“

„Říká, že nic neslyšela. Prospala to.“

Louise ví, že je dost možné, že ji za to TýDžej požene k zodpovědnosti. Protože úkolem vedoucího je slyšet věci: drsná slova pronesená mezi táborníky. Zahřmění v dálce: všichni okamžitě ven z jezera. Síťové dveře – to nejdůležitější. Síťové dveře, jak se uprostřed noci otevírají.

Louise čeká, až TýDžej něco řekne. Cokoli. Konečně promluví.

„Ty a Annabel jste ale v chatce v noci byly, ne?“ zeptá se TýDžej.

Pokud Louise zaváhá, tak jen aby se nadechla. Tuto otázku očekávala. Je na ni připravená.

„Ano,“ odvětí pohotově.

„Určitě? Ty i Annabel?“

„Obě,“ řekne Louise.

Není notorická lhářka, jen praktická. Během svého života musela opakovaně lhát. Byla to pro ni otázka přežití. Přesto z toho má vždy špatný pocit: zejména když lže někomu, koho si váží. Někomu jako TýDžej Hewittové – jíž se při několika příležitostech přiznala k určitým věcem, které nikomu jinému neřekla. Když jí teď lže, dělá se jí z toho fyzicky nevolno.

Pokud ji TýDžej prokoukla, nedává to najevo. Místo toho přesune pozornost od Louisy k táborovému rozhlasu, který má na svém stole.

Přejde ke stolu. Zvedne mikrofon. Zapne systém.

„Všem chatkám,“ pronese. „Všichni vedoucí do ředitelské kanceláře. Dopolední program povedou praktikanti.“

Vypne systém a na okamžik se obrátí k Louise zády. Aniž se otočí, zeptá se jí: „Viděla jsi ho tento týden?“

Má na mysli Johna Paula. Louise to ví, aniž se zeptá.

Podruhé dnes ráno jí zalže.

„Ne.“

Tracy

červen 1975

Příchod Barbary Van Laarové do tábora Emerson provázelo převážně ticho. Panovalo ticho, když se černá limuzína Van Laarových s řidičem pomalu blížila po příjezdové cestě, ticho, když Barbara samotná šla těch osm set metrů z hlavního domu pěšky, jelikož prý odmítla cestovat společně se svými věcmi.

Objevila se v 8.05, právě když končila snídaně. Pozdravila bez úsměvu táborníky vycházející z jídelny, kteří naráželi jeden do druhého, jak se ji snažili zahlédnout. Měla na sobě oblečení, jaké mnozí z nich ještě nikdy neviděli: ustřižené džínsové šortky, které jí taktak zakrývaly zadek, pod nimi černé punčochy s dírami, očividně záměrně udělanými, vysoké černé boty a tričko se slovem, jemuž nikdo z nich nerozuměl, ale všichni měli za to, že je neslušné. Načerno obarvené vlasy měla ostříhané na mikádo, které jí končilo těsně pod čelistí, rty ostře červené a oči lemované uhlovou černí. Nejpřekvapivější však byly stříbrné bodce zdobící její uši (v každém jich měla několik), něco na způsob psího obojku kolem krku a dva černé kožené náramky na zápěstích.

O Barbařině nástupní promenádě přes trávník se poté hovořilo několik měsíců: bylo to poprvé, co ji kterýkoli z táborníků spatřil na vlastní oči, i když se o ní předtím v táboře mluvilo už dlouhé roky. Tématem rozhovorů bylo většinou její vzezření a oděv, pro většinu obyvatel tábora šokující. Jedině táborníci pocházející z Manhattanu věděli, jak se tomu říká, a používali slovo, které ostatní nikdy neslyšeli.

Punk.

Pokud by v takovém oděvu dorazil kdokoli jiný, ihned by se propadl na dno společenského žebříčku a setkal se s nedůvěřivostí a nezájmem ostatních. Barbara Van Laarová však byla příliš zajímavá, než aby ji ostatní ignorovali, její osobní minulost příliš fascinující a složitá. Přestože to nikdo neřekl, cílem každého přítomného táborníka bylo navázat s ní přátelství.

Když Barbaru zahlédli podruhé, Louise ji vedla k malé pláži na břehu Joanina jezera, kde osazenstvo několika chatek, včetně Tracyiny, čekalo na zahájení zkoušky z plavání. Bez oblečení, v němž dorazila, vypadala Barbara mladší.

Z pláže vybíhalo dlouhé železné molo ve tvaru „T“, zahřívané slunečními paprsky. Instruktor plavání, vysoký blonďatý fešák jménem Mitchell, právě vedl první chatku na jeho konec.

„Takže na tři,“ řekl Mitchell. A poté, když napočítal do tří, mladší táborníci ze Smrku skočili do vody a po vynoření ječeli.

„První pravidlo,“ řekl Mitchell. „Pokud vám nehrozí nebezpečí, nekřičte.“

Tracy, jež se v plavkách necítila dobře, stála na kraji skupiny, s ručníkem pevně omotaným kolem pasu. Přestože v táboře byla teprve necelých čtyřiadvacet hodin, všimla si, že ostatní tábornice z Jedle si od ní – ať vědomě, či nevědomě – udržují fyzický odstup.

Barbara a Louise v té chvíli dorazily na konec mola.

„Mitchi,“ řekla Louise, a poté ještě jednou, hlasitěji. „Můžu na chvilku vyrušit?“

Všichni se k ní otočili.

„Tohle je Barbara,“ pokračovala Louise. „Tento turnus bude s námi v Jedli.“

Louise ukázala na Tracyinu skupinku. „Tamty dívky jsou tvé spolubydlící. Holky z Jedle, zamávejte.“

Dívky svědomitě zamávaly. Barbara zvedla ruku a pak se propletla mezi tábornicemi a postavila se přesně do mezery vedle Tracy. Hleděla přímo před sebe, pak na jezero, a předstírala, že není centrem pozornosti všech okolo.

Tracy periferním viděním vnímala, že Barbara není zrovna pěkná, ale bylo na ní něco přitažlivého, vyzařovala z ní sebejistota a vyzrálost. Stála s rukama v bok, s nohama mírně od sebe, bez hnutí, vzpřímeně. Nevrtěla se, ani nehrbila. Tracy se narovnala.

Než stačila odvrátit oči, Barbara prudce otočila hlavu směrem k ní a jejich pohledy se setkaly. Tracy však v její tváři neviděla rozmrzelost či znechucení. Ne; v tom zlomku sekundy, kdy se jejich pohledy setkaly, se Barbara tvářila pobaveně.

„Jedle,“ pronesl Mitchell. „Jste připravené?“

Tracy si zdráhavě sundala ručník omotaný kolem pasu.

Mitchell napočítal do tří a skupinka skočila do vody.

Jejich úkolem bylo doplavat k bójce vzdálené padesát metrů a zpátky. Mitchell je při plavání pozoroval, hodnotil jejich kondici a rychlost a dělal si poznámky.

Tracy uměla plavat celkem dobře, díky dlouholetým lekcím v YMCE. Kdyby se do toho opřela naplno, mohla by být hodně vpředu. V žádném případě by ale neskončila první. Zvítězila Barbara, která plavala tak ladně a rychle, že se už utírala na mole, když k němu doplavala druhá v pořadí.

„Takže rychlostní závodnice,“ řekl ohromený Mitchell.

Barbara na to nereagovala. Utřela se, jako by se nechumelilo. Uhladila si dozadu vlasy, které se jí lepily na tváře.

U oběda si Tracy sedla na samý konec stolu, jako u každého jídla, které dosud v táboře absolvovala. A ostatní dívky – jako obvykle – si posedaly společně, dále od ní. Vzápětí však, k Tracyinu překvapení, Barbara Van Laarová položila svůj tác s jídlem přímo naproti ní a posadila se. Pozornost celého stolu se okamžitě přesunula.

Barbara měla rty znovu namalované červenou rtěnkou (buď si ji do tábora propašovala, nebo pro ni platily speciální výjimky) a její rudá ústa při kousání a žvýkání jídla fungovala – v Tracyiných očích – jako rybářská návnada.

„Co?“ zeptala se Barbara – první slovo, které ji Tracy slyšela pronést. Měla hlubší, tichý hlas; za ním bylo stejné pobavení, jehož si Tracy všimla předtím v jejím pohledu.

„Líbí se mi tvá…“ spustila Tracy, ale pak zavřela pusu. Nebuď divná, nařídila sama sobě.

„Má co?“ zeptala se Barbara.

Tracy váhala.

„Rtěnka? Půjč si ji,“ řekla Barbara.

„Máme to dovolené?“

„Máme to zakázané?“ opáčila Barbara.

Tracy o tom krátce zapřemýšlela. „Myslím, že rtěnku můžeme použít jen na taneční zábavy,“ řekla poté. „Tak nám to řekli na úvodním setkání.“

Barbara pokrčila rameny. „Na tom jsem nebyla. Pokud mi chce někdo něco říct, tak může.“

„Proč jsi tam nebyla?“ zeptala se jí Tracy.

„Rodiče mě zapomněli na tábor přihlásit.“

Tracy přikývla. Tomuto rozuměla: pocit, že na vás lidi zapomněli. Vycítila, že zbývající osazenstvo Jedle napravo od ní se k nim naklání a snaží se zachytit, co si povídají.

Jejich druhý celý den v táboře probíhal již tak, jak poté všechny další až do konce turnusu.

Každý den začínal v 6.30 budíčkem z amplionů táborového rozhlasu.

Šli do sprchy.

V sedm se vydali do jídelny na snídani, v 8.30 se shromáždili u stožáru na vyvěšování vlajky a zahajovací shromáždění.

Poté je čekal plavecký trénink, první volitelná aktivita, oběd, druhá volitelná aktivita, volná hodina, večeře a – obvykle – plánovaný večerní program.

Dvakrát týdně měli namísto jedné volitelné aktivity kurz přežití, který vedla TýDžej Hewittová osobně. Učili se stavět přístřešky, obstarávat si jídlo a vyrábět kopí na lovení ryb. Učili se, jak najít nebo si připravit pitnou vodu a jak klást pasti na malá zvířata a ta pak stáhnout a připravit k jídlu.

Tyto kurzy byly jádrem tábora Emerson: důvodem, proč byl tábor kdysi vůbec založen, jak se táborníci dozvěděli. Představovaly také důležitý výcvik na tradiční akci, která se konala vždy ke konci léta – a která tábor nejvíce proslavila.

Na tyto kurzy byly táborníci rozdělení nikoli podle chatek, nýbrž podle skupin přežití – každá z nich měla přibližně dvanáct členů. Skupinky byly pečlivě sestaveny tak, aby každá zahrnovala maximálně dva táborníky z jedné chatky či věkové skupiny, aby ti starší měli možnost radit těm mladším.

„Fajn,“ řekla TýDžej, „jsou tady všichni.“

„Jakého slova?“ zeptal se někdo.

Louise