Start

Helen Fielding

BRIDGET JONES

MAD ABOUT THE BOY

Copyright © 2013 by Helen Fielding

Translation © 2014 by Diana Ghaniová

Design © Suzanne Dean

Photography © Chris Frazer Smith

Author photograph © Alisa Connan

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu Bridget Jones Mad about the Boy

(Jonathan Cape, Random House, London 2013)

preložila Diana Ghaniová.

Redigovala Katarína Jusková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 556. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4019-3

Dashovi a Romy

PROLÓG

Štvrtok 18. apríla 2013

14.30 Práve mi volala Talitha. Zasa rozprávala tým svojím naliehavým, prehnane dramatickým tónom, akoby išlo o nejakú chúlostivú záležitosť. „Drahá, len som ti chcela povedať, že dvadsiateho štvrtého mája oslavujem šesťdesiatku. Samozrejme, nikomu nevešiam na nos, že mám už šesťdesiat. A nieže všetkým roztrúbiš, že mám oslavu! Nepozývam totiž každého. Len aby si vedela, že si nemáš nič plánovať.“

Spanikárila som. „Super!“ zvýskla som nepresvedčivo.

„Bridget! Nemôžeš neprísť.“

„Vieš, lenže...“

„Lenže čo?“

„Roxster v ten deň oslavuje tridsiatku.“

Na druhom konci zavládlo ticho.

„Dovtedy už síce pravdepodobne nebudeme spolu, ale keby áno, bolo by...“ odmlčala som sa.

„Práve som napísala na pozvánku, že tam nechcem nijaké deti.“

„Veď bude mať tridsať!“ vyhŕkla som pohoršene.

„Len žartujem, zlatko. Jasné, že si smieš priviesť aj zajačika. Objednám nafukovací hrad. Idem do vysielania. Musím končiť, maj sa, čau!“

Pokúsila som sa zapnúť telku. Chcela som vedieť, či mi Talitha zasa volala zo štúdia počas priameho prenosu, kým púšťali niečo zo záznamu. Zmätene som stískala tlačidlá – asi ako opica s mobilným telefónom. Prečo sa v dnešnej dobe telka zapína tromi ovládačmi s deväťdesiatimi tlačidlami? Na kieho čerta? Som presvedčená, že ich navrhujú trinásťroční maniaci sediaci v zatuchnutých izbách, ktorí sa v tom pretekajú, čím spôsobujú psychické škody v obrovskom, priam globálnom rozsahu, lebo všetci ostatní sú presvedčení, že jediní na svete netušia, na čo slúži ktorý gombík.

Zlostne som odhodila ovládač na pohovku. Televízor sa zrazu sám od seba zapol. Dokonale upravená Talitha sedela na stoličke s prekríženými nohami a robila rozhovor s tmavovlasým futbalistom z Liverpoolu, ktorý sa vraj nevie ovládať a potom hryzie. Teraz sa tváril, akoby chcel uhryznúť Talithu, no zrejme z iného dôvodu ako spoluhráčov na ihrisku.

Okej. Len žiadna panika. Stačí v pokoji zhodnotiť pozitíva a negatíva Roxsterovej prítomnosti na Talithinej oslave, ako sa patrí na dospelú osobu.

Klady Roxsterovej prítomnosti na oslave

* Nejsť na Talithinu oslavu by bolo hrozné. Priatelíme sa od čias

Života v Británii. Vtedy bola neskutočne atraktívna hlásateľka, a ja zasa neskutočne neschopná reportérka.

* Ak so sebou vezmem Roxstera, bude to smiešne a môžem sa ním pýšiť. Keďže oslavuje tridsiatku v ten istý deň ako Talitha šesťdesiatku, nikto nebude nahlas ľutovať slobodné ženy „v určitom veku“, akoby boli nadosmrti odsúdené zostať samy, zatiaľ čo muža v tom istom veku si niekto uchmatne, skôr než stihne podať návrh na rozvod. Roxster je navyše krásavec s nádhernou jemnou pokožkou, čo popiera aj môj vlastný proces starnutia.

Zápory Roxsterovej prítomnosti na oslave

* Roxster je skutočne svojrázny a bezpochyby sa mu nebude páčiť, keď si z neho budú ostatní uťahovať, alebo ho budú brať ako prostriedok proti starnutiu.

* Netreba zabúdať, že na oslave šesťdesiatych narodenín bude obklopený samými starcami, čo by ho mohlo odradiť odo mňa. Zároveň by to mohlo pritiahnuť neželanú pozornosť na MÔJ vek, hoci som, samozrejme, OVEĽA mladšia ako Talitha. Medzi nami, samej sa mi nechce veriť, koľko mám rokov. Ako vraví Oscar Wilde, tridsaťpäť rokov je ideálny vek pre ženu – taký ideálny, že mnohé sa rozhodnú zostať pri ňom do konca života.

* Roxster má pravdepodobne v pláne usporiadať vlastný večierok so samými mladými ľuďmi, ktorí sa budú tlačiť na jeho balkóne, grilovať a počúvať disko hudbu zo sedemdesiatych rokov s ironickým „retro“ podtónom. Určite ma naň nechce pozvať, aby jeho priatelia nezistili, že chodí so ženskou, ktorá by mu doslova mohla byť matkou.

Teoreticky, pri skoršom nástupe puberty zapríčinenom hormónmi v mlieku by som mu mohla byť aj starou mamou. Kristepane! Prečo mi napadajú také veci?

15.10 Dofrasa! o dvadsať minút musím vyzdvihnúť Mabel, a ešte som nepripravila ryžové koláčiky. Ech. Zvoní telefón.

„Volá vám Brian Katzenberg.“

Môj nový agent! Ozajstný agent! No ak sa s ním zarozprávam, nestihnem vyzdvihnúť Mabel.

„Mohla by som sa ozvať Brianovi neskôr?“ zašvitorila som. Práve som sa pokúšala jednou rukou natrieť ryžové koláčiky akože maslom, zlepiť ich dokopy a vložiť do vrecúška na zapínanie.

„Ide o váš scenár.“

„Som... na... stretnutí!“ Ako môžem byť na stretnutí a zároveň telefonovať a tvrdiť, že som na stretnutí? To má predsa na starosti sekretárka, keďže človek sedí na stretnutí a nemôže vravieť nič.

Celou cestou do školy som zúfalo túžila zavolať mu a zistiť, čo vlastne chcel. Doteraz poslal môj scenár dvom produkčným spoločnostiam, a obe ho odmietli. Žeby sa naň konečne niekto ulakomil?

Bojovala som s neovládateľným nutkaním ozvať sa Brianovi s tým, že „stretnutie“ sa náhle skončilo, ale povedala som si, že dôležitejšie je prísť načas po Mabel. Som veľmi starostlivá matka, ktorá vie, čo je pre ňu dôležitejšie.

16.30 Cesta do školy prebiehala ešte chaotickejšie než zvyčajne. Pripadala som si ako vo filme Kde je Wally? Milióny tetušiek so zastavovacími terčíkmi, deciek v kočíkoch, muži v dodávkach v patovej situácii s príliš vzdelanými matkami v esúvečkach, chlapík na bicykli s basou na chrbte a hipisácke matky na bicykloch s hŕbou deciek v košíku. Zapchali celú cestu. Zrazu ku mne pribehla nejaká hysterická ženská. „Cúvnite, CÚVNITE! Rýchlo! POMOC!“

Vodiči všetkých áut v domnienke, že sa stala hrozná nehoda, začali horúčkovito cúvať na chodník a do záhrad, aby urobili miesto sanitke. Po chvíli sa cesta uvoľnila, a ja som sa opatrne poobzerala, či nejde sanitka alebo nezazriem potoky krvi. Zbadala som však iba vyobliekanú ženu, ktorá nasadla do čierneho porsche. Motor zúrivo zahučal a auto sa rozbehlo po prázdnej ceste. Na sedadle spolujazdca sedelo nafúkané decko v školskej rovnošate.

Keď som konečne zaparkovala pred predškolskou prípravkou, na schodoch stála už iba Mabel. Posledný oneskorenec Thelonius práve odchádzal v matkinom sprievode.

Mabel na mňa vážne uprela veľké oči.

„Tak poď, moja,“ povedala som láskavo.

„Nevedeli sme, kde ste!“ prihovorila sa mi Theloniova matka. „Zasa ste zabudli?“

„Nie. Hahaha!“ zareagovala som na jej vyčítavý pohľad. „Musím bežať po Billyho!“

Podarilo sa mi usadiť Mabel do auta, nešikovne som sa načiahla, strčila ruku do bordelu na sedadle a zapla jej bezpečnostný pás.

Zastala som pred Billyho základkou a zazrela Dokonalú Nicolette, zástupkyňu rodičov za Billyho triedu. (Má dokonalý dom, dokonalého muža a dokonalé deti. Možno jej vyčítať iba meno. Rodičia jej ho zrejme dali, skôr ako sa na trhu zjavila obľúbená náhrada cigariet.) Dokonale oblečená Dokonalá Nicorette s dokonalým účesom a dokonale obrovskou kabelkou kráčala v sprievode ďalších matiek. Celá zadychčaná som ich dobehla v nádeji, že zistím, aký má zasa Problém. Nicolette si nahnevane odhrnula vlasy a pritom mi tou obrovskou kabelkou takmer vypichla oko.

„Opýtala som sa ho, prečo je Atticus ešte vždy v tej najslabšej futbalovej skupine – chodí domov doslova s plačom –, a pán Wallaker vyhlásil: ‚Lebo nevie hrať. Ešte niečo?‘“

Zadívala som sa na Problém, čiže nového učiteľa telocviku. Vysoký, vyšportovaná postava, krátke vlasy, o čosi mladší odo mňa. Vyzeral trochu ako Daniel Craig. Zamyslene pozoroval hlúčik neposlušných chlapcov a zrazu zapískal na píšťalke. „Hej! Vy tam!“ skríkol. „Ak nechcete dostať poznámku, už aj do šatne!“

„Vidíte?“ pokračovala Nicolette. Chlapci vytvorili chaotický rad a rozbehli sa ku škole, vykrikujúc: „Raz, pane! Dva, pane!“ ako vyplašení domorodci, čo majú zrazu bojovať v povstaní. Pán Wallaker im do rytmu komicky pískal na píšťalke.

„Ale je sexi,“ vyhlásila Farzia. Farzia je moja obľúbená matka. Má tie správne priority.

„Sexi, ale ženatý!“ odsekla Nicolette. „A hoci sa to nezdá, má dokonca aj deti.“

„Počula som, že sa priatelí s riaditeľkou,“ odvážila sa ozvať ďalšia matka.

„Presne. Má vôbec potrebnú kvalifikáciu?“ zaujímala sa Nicolette.

„Mami.“ Obzrela som sa na strapatého tmavovlasého Billyho. Na sebe mal malé sako, košeľa mu trčala z nohavíc. „Nevybrali ma na šach.“ Mal presne také isté oči, tmavé oči plné bolesti.

„Nezáleží na tom, či ťa vybrali a či vyhráš.“ Krátko som ho objala. „Záleží iba na tom, kto si.“

„Jasné, že na tom záleží.“ Pche! Bol to pán Wallaker. „Musí viac trénovať. Musí si to zaslúžiť.“ Odvrátil sa, no dobre som počula, čo si zamrmlal popod nos. „Nemôžem uveriť, na čo všetko si matky v tejto škole robia automaticky nárok.“

„Trénovať?“ zopakovala som veselo. „To by mi ani na um nezišlo! Zrejme ste nesmierne múdry človek, pán Wallaker.“

Uprel na mňa chladné modré oči.

„Čo má šach spoločné s telesnou výchovou?“ opýtala som sa sladko.

„Vediem aj šachový krúžok.“

„To je úžasné! Používate pri tom píšťalku?“

Pán Wallaker sa na okamih zatváril rozpačito. „Eros!“ zakričal. „Už aj vylez spomedzi tých kvetov!“

„Mami!“ Billy ma potiahol za ruku. „Tí, ktorých vybrali, budú mať dva dni voľno, lebo pôjdu na turnaj.“

„Budem s tebou trénovať.“

„Mami, šach ti vôbec nejde.“

„Ale ide! Náhodou mi ide veľmi dobre. Porazila som ťa.“

„Neporazila.“

„Ale áno!“

„Nie, neporazila!“

„Nechala som ťa vyhrať, lebo si decko,“ vybuchla som. „Okrem toho to nie je fér, lebo chodíš na šach.“

„Azda by ste naň mohli chodiť aj vy, pani Darcyová.“ BOŽEMÔJ. Prečo nás pán Wallaker ešte vždy počúva? „Veková hranica je síce sedem rokov, ale ak budeme brať do úvahy váš mentálny vek, zmestíte sa do nej aj vy. Prezradil vám Billy aj druhú novinu?“

„Ach!“ Billymu sa rozžiarila tvár. „Mám vši!“

„Vši?“ zhrozila som sa a bezmyšlienkovite si uhladila vlasy.

„Áno, vši. Majú ich všetci.“ Pán Wallaker sklopil zrak a zatváril sa pobavene. „Uvedomujem si, že medzi londýnskymi mamičkami a ich kaderníčkami to spôsobí celonárodný poplach, no musíte mu ich vyčesať. Samozrejme, aj sebe.“

Kristepane! Billy si v poslednom čase škriabal hlavu, no ja som tomu nevenovala pozornosť. Bolo toho na mňa priveľa. Hneď ma začala svrbieť hlava a myseľ mi pracovala na plné obrátky. Ak má Billy vši, zrejme ich má aj Mabel a ja, čo znamená... že vši má aj Roxster.

„V pohode?“

„Hej, nie, jasné!“ vyhŕkla som. „Všetko je v pohode, úplne super. Dovidenia, pán Wallaker.“

Odkráčala som ruka v ruke s Billym a Mabel. Vtom mi pípol mobil. Náhlivo som si nasadila okuliare a prečítala esemesku. Od Roxstera.

Koľko si dnes ráno meškala, miláčik? Mám večer chytiť autobus a priniesť ti kúsok mäsového koláča?

Niééé! Roxster nemôže prísť, keď mám v pláne vyčesávať všetkým vši a prať obliečky. Určite nie je normálne uvažovať, ako sa vyhovorím pred svojím zajačikom, aby som sa mu nemusela priznávať, že v skutočnosti má celá rodina vši. Prečo sa mi v jednom kuse stávajú takéto veci?

17.00 S kopou ruksakov, pokrčených kresieb, roztlačených banánov a dnes aj s plnou taškou prostriedkov proti všiam z lekárne sme sa vrútili do nášho radového domu, prebehli sme popri obývačke/pracovni na prízemí (v poslednom čase je nám nanič, stojí v nej len rozkladacia posteľ a prázdne škatule) a zbehli dolu schodmi do našej útulnej kuchyne/obývačky v suteréne, kde trávime všetok čas. Billy si šiel písať úlohy, Mabel sa hrala so svojimi „Pekelníčkami“ (sylvánskymi zajačikmi) a ja som postavila vodu na bolonské špagety. Teraz fakt neviem, čo mám odpísať Roxsterovi o dnešnej noci a či mu mám povedať o všiach.

17.15 Radšej nie.

17.30 Bože. Práve som mu napísala: Bola by som rada, keby si mohol prísť, ale večer musím pracovať, tak radšej inokedy. Mabel zrazu vyskočila a začala vyspevovať Billyho najmenej obľúbenú pesničku Money, money, money! Vtom zazvonil telefón. Vrhla som sa na slúchadlo a Billy vyskočil zo stoličky. „Prestaň spievať Jessie J, Mabel!“

„Volá vám Brian Katzenberg,“ zapriadla mi do ucha sekretárka.

„Hm, mohla by som Brianovi zavolať...“

„Ba-bling, ba-bling!“ spievala Mabel a naháňala Billyho okolo stola.

„Mám ho na linke.“

„Nie! Nemohli by ste...“

„Mabel!“ kvílil Billy. „Prestáááň!“

„Ticho! Telefonujem!“

„Ahoj!“ zahlaholil mi v uchu Brianov rázny veselý hlas. „Takže! Mám super správu! Greenlight Productions majú záujem o tvoj scenár.“

„Čože?“ Srdce mi poskočilo. „Znamená to, že podľa neho nakrútia film?“

Brian sa zo srdca zasmial. „Sme predsa vo filmovej brandži! Dajú ti trocha peňazí, aby si ho rozvinula, a potom...“

„Mamííí! Mabel má nôž!“

Zakryla som rukou slúchadlo. „Mabel!“ zasyčala som. „Daj sem ten nôž! Už aj!“

„Haló? Haló?“ počula som Brianov hlas. „Laura, tuším sa prerušilo spojenie...“

„Nie, tu som!“ Vrhla som sa na Mabel, ktorá naháňala Billyho a hrozila mu nožom.

„Chcú sa s tebou stretnúť v pondelok napoludnie.“

„V pondelok? Super!“ Vykrútila som Mabel nôž z ruky. „Bude to prebiehať ako pracovný pohovor?“

„Mamííí!“

„Pst!“ Oboch som usadila na pohovku a začala bojovať s ovládačmi.

„Majú zopár výhrad, o ktorých sa s tebou chcú pozhovárať, skôr ako sa definitívne rozhodnú.“

„Rozumiem.“ Tie slová ma zranili aj pobúrili. Zopár výhrad k scenáru? Tak skoro? Aké výhrady môžu mať?

„Nezabúdaj, že nebudú chcieť...“

„Mamííí! Tečie mi krv!“

„Mám ti zavolať neskôr?“

„Nie, nič sa nedeje!“ vyhŕkla som zúfalo.

„Zavolaj sanitku!“ zvrieskla Mabel.

„Čo si vravel?“

„Nebudú chcieť scenáristu-nováčika, ktorý si nedá poradiť. Musíš nájsť spôsob, ako sa prispôsobiť ich požiadavkám.“

„Jasné, samozrejme. Nemám byť na príťaž.“

„Presne!“ vyhlásil Brian.

„Môj braček zomiera!“ vzlykala Mabel.

„Je všetko...?“

„Jasné, všetko je, ako má byť. Uvidíme sa v pondelok o dvanástej!“ vychrlila som.

„Zabila som bračeka!“ vrieskala Mabel.

„Okej,“ hlesol nervózne Brian. „Poviem Laure, nech ti pošle mailom podrobnosti.“

18.00 Rozruch utíchol. Billy mal na kolene drobnú ranku, ktorú som prelepila leukoplastom s obrázkom Supermana, Mabel dostala čierne body do Tabuľky dôsledkov a obaja zhltli špagety. Hlavou sa mi mihalo množstvo myšlienok – asi ako topiacemu sa človeku, ibaže optimistickejších. Čo si oblečiem na stretnutie? Dostanem Oscara za najlepší adaptovaný scenár? Nekončí Mabel v pondelok skôr? Stihnem oboch vyzdvihnúť? Čo si oblečiem na slávnostné udeľovanie Oscarov? Nemala by som ľuďom z Greenlight Productions povedať, že Billy má vši?

20.00 Nájdené vši: 9, z toho živé: 2, vajíčka: 7 (veľmi dobre)

Práve som okúpala deti a vyčesala im z vlasov vši. Ukázalo sa, že je to super zábava. V Billyho vlasoch som našla dve živé vši a za ušami mal sedem vajíčok, za jedným dve a za druhým úžasnú úrodu – až päť. Fakt ma uspokojuje, keď vidím, ako sa na hustom bielom hrebeni na vši zjavujú čierne bodky. Mabel bola smutná, že ona nijaké nemá, ale rozveselila sa, keď som jej dovolila prečesať mi vlasy a ukázalo sa, že ani ja nemám vši. Billy mával hrebeňom a vykrikoval: „Mal som až sedem!“ No keď sa Mabel rozplakala, láskyplne jej dal tri do vlasov, takže som ju musela prečesať ešte raz.

21.15 Decká spia. Som neskutočne hrdá, že idem na stretnutie. Som profesionálka a idem na stretnutie! Oblečiem si šaty z tmavomodrého hodvábu a pôjdem ku kaderníčke. Napriek tomu, čo si o nich myslí ten arogantný Wallaker. Hoci mám nepríjemný pocit, že zvyk chodiť ku kaderníčke premieňa ženy na mužov z osemnásteho (alebo zo sedemnásteho?) storočia, ktorí sa na verejnosti cítili dobre iba v napudrovanej parochni.

21.21 Ach, je nemorálne dať si spraviť účes, keď mám možno vo vlasoch zatiaľ neobjavené hnidy na začiatku ich sedemdňového cyklu?

21.25 Áno, je to nemorálne. Mabel a Billy by možno nemali chodiť ani na návštevy ku kamarátom.

21.35 Vši majú na svedomí nehorázne veľa moderných morálnych dilem.

21.40 Dokelu! Práve som prekutala celý svoj šatník (inými slovami, kopu šiat na stacionárnom bicykli) a pozrela som sa aj do skrine, ale modré hodvábne šaty neviem nájsť. Nemám si čo obliecť na zajtrajšie stretnutie. Fakt. Ako to, že mám skriňu plnú oblečenia, no na takú dôležitú udalosť sa hodia iba moje modré šaty? Dávam si predsavzatie, že sa po večeroch nebudem napchávať strúhaným syrom a odopierať si víno. Namiesto toho si spravím poriadok v skrini. Všetko, čo som na sebe nemala viac ako rok, darujem chudobným a zo zvyšných vecí vytvorím zladený „nadčasový šatník“. Obliekanie už pre mňa nebude hysterický zápas, ale pokojná radosť. A potom si dám dvadsať minút na stacionárnom bicykli. Stacionárny bicykel totiž neslúži na odkladanie šiat, ale na cvičenie.

21.45 Tie šaty z modrého hodvábu by som mohla nosiť aj stále, presne ako dalajláma svoj habit. Teda ak ich nájdem. Dalajláma však zrejme vlastní niekoľko habitov, alebo pozná čistiareň, kam môže kedykoľvek zavolať. Navyše ich asi neskladuje naspodku skrine plnej šiat z Topshopu, Oasis, ASOS, Zary a podobne, ktoré vôbec nenosí.

21.46 Ani na stacionárnom bicykli.

21.50 Práve som šla skontrolovať deti. Mabel spala v pyžame naopak a vlasy jej zakrývali tvár, takže vyzerala, akoby ležala dolu bruchom. V rukách zvierala Slinu – svoju bábiku. S Billym sme presvedčení, že skombinovala meno hlavnej hrdinky zo seriálu Sabrina – mladá čarodejnica so svojimi sylvánskymi zajačikmi, ale Mabel sa zdá dokonalé. Pobozkala som Billyho na horúce líce. Túlil si k sebe Maria, Horsia a dvoch Pufflíkov. Mabel zrazu zdvihla hlavu. „Krásne počasie,“ zamrmlala a znova si ľahla. Chvíľu som ich pozorovala, hladkala po hebkých líčkach a počúvala, ako odfukujú. Vtom mi bez varovania zišlo na um... kiežby... kiežby... Temnota, smútok a spomienky ma pohltili ako cunami.

22.00 Zbehla som do kuchyne na prízemí. Bolo mi ešte horšie. Všade vládlo ticho, zúfalstvo, prázdnota. Kiežby... Prestaň. Nemôžeš si to dovoliť. Postav na čaj. Nedaj sa stiahnuť na stranu temna.

22.01 Niekto zvoní pri dverách! Chvalabohu! Kto to môže byť tak neskoro večer?

KOPA CITOVÝCH VYDIERAČOV

Štvrtok 18. apríla 2013 (pokračovanie)

22.45 Do haly sa s chichotom vovalili Tom a Jude, obaja na mol.

„Môžeme si požičať tvoj notebook? Práve sme boli v Dirty Burger a...“

„Chcela som ísť cez iPhone na zoznamku Kopa rýb v mori, ale z Googlu sa mi nedala stiahnuť fotka a...“ Jude sa v kostýme a topánkach s vysokými podpätkami tackala dolu schodmi do kuchyne. Môj gejský kamarát Tom – ešte vždy príťažlivý, tmavovlasý, s vypracovaným telom – ma afektovane vybozkával. „Cmuk! Bridget! HROZNE si schudla!“

(Už pätnásty rok to vravel zakaždým, keď sme sa stretli. Aj keď som bola v deviatom mesiaci tehotenstva.)

„Nemáš víno?“ zakričala Jude z kuchyne.

Ukázalo sa, že Jude – ktorá teraz v podstate šéfuje celej finančnej štvrti, ale naďalej prenáša vášeň riskovať vo svete peňazí aj do svojho ľúbostného života – včera vystopoval na internetovej zoznamke jej odporný exmanžel Hajzel Richard.

„Neuveriteľné!“ vyhlásil Tom a spolu sme zbehli za ňou. „Kretén Richard celé veky plietol hlavu tejto úžasnej žene a tváril sa, že má strach zo záväzkov, potom sa s ňou oženil a o desať mesiacov ju opustil. A teraz má tú DRZOSŤ posielať jej pobúrené správy, lebo ju našiel na internetovej zoznamke... Nájdi to, Jude... nájdi to...“

Jude sa zmätene pohrávala s telefónom. „Neviem, kde je to. Doriti, vymazal to. Mohol vymazať správu, keď ju už...?“

„Daj to sem, drahá. V každom prípade, Hajzel Richard jej poslal fakt urážlivú správu, a potom si ju ZABLOKOVAL, takže...“ Tom sa rozosmial, „takže...“

„Takže si vytvoríme nové konto na stránke Kopa rýb v mori,“ dopovedala Jude.

„Skôr kopa kreténov,“ zarehotal sa Tom.

„Alebo kopa citových vydieračov. V každom prípade, vytvoríme si nové konto a budeme ho mučiť!“ vyhlásila Jude.

Všetci sme sa natlačili na pohovku. Jude s Tomom začali skúmať fotky dvadsaťpäťročných svetlovlások, ktoré si vyhľadali cez Google, pokúšali sa ich umiestniť na internetovú zoznamku a pritom vymýšľali bezstarostné odpovede na otázky v profile. Chvíľu som si želala, aby pri nás sedela aj Shazzer a chrlila feministické múdrosti, lenže bola v Silicon Valley a hrala sa na dot-com mága – po rokoch zarytého feminizmu trocha nečakane aj s manželom.

„Aké knihy má rada?“ opýtal sa Tom.

„Napíš tam: Fakt ti na tom záleží?“ navrhla Jude. „Nezabúdaj, že chlapi zbožňujú potvory.“

„Alebo tam daj: Knihy? To je čo?“ navrhla som. Potom som si na čosi spomenula. „Počkať! Nie je to totálne proti pravidlám? Pravidlo číslo štyri – komunikujte pravdivo a s rozvahou.“

„Presne! Je to ÚŽASNE nesprávne a nezdravé,“ vyhlásil Tom, v súčasnosti vážený psychológ, „ale keď ide o citových vydieračov, neráta sa to.“

Uľavilo sa mi, že ma zachránili pred temnou cunami. Vrhla som sa na vytváranie profilu Pomstychtivej ženy na zoznamke, a takmer som zabudla, že mám novinu. „Mimochodom, Greenlight Productions budú nakrúcať môj film!“ vyhŕkla som celá uveličená.

Obaja na mňa vytreštili oči a začali ma vzrušene vypočúvať.

„No teda! Našla si si zajačika, bude z teba scenáristka, vo všetkom sa ti darí!“ vyhlásila Jude, keď sa mi konečne podarilo odprevadiť ich k dverám. Chcela som si ísť ľahnúť.

Jude sa vytackala na ulicu. Tom zaváhal a ustarostene na mňa pozrel. „Si v pohode?“

„Hej,“ odvetila som. „Asi áno, ibaže...“

„Dávaj na seba pozor, zlatko.“ Zrazu zvážnel a nahodil výraz profesionála. „Bude toho na teba dosť. Samé stretnutia, termíny a podobne.“

„Viem, ale vravel si, že by som mala znova pracovať, písať a...“

„Áno, ale budeš potrebovať, aby ti niekto pomohol s deťmi. Teraz žiješ tak trocha v ilúzii. Je fantastické, že sa ti vo všetkom znova darí, ale vnútri si ešte vždy zraniteľná a...“

„Tom!“ zakričala naňho Jude, ktorá neisto kráčala k taxíku stojacemu na hlavnej ceste.

„Ak nás budeš potrebovať, vieš, kde nás nájdeš,“ dodal Tom. „Vo dne v noci – hocikedy.“

22.50 Uvažovala som o pravidle „komunikujte pravdivo a s rozvahou“ a rozhodla som sa, že Roxsterovi zavolám a poviem mu o všiach.

22.51 Lenže už je dosť neskoro.

22.52 Neohlásený prechod od písania esemesiek k telefonickej komunikácii s Roxsterom by bol príliš dramatický. Všiam by sa dostalo nežiaducej pozornosti a dôležitosti. Radšej mu napíšem. Roxster? Krátka prestávka.

Áno, Jonesey?

Vravela som ti, že dnes večer musím pracovať...

Áno, Jonesey.

V skutočnosti som mala iný dôvod.

Viem, Jonesey. Nevieš klamať dokonca ani v esemeskách. Máš pomer s mladším mužom?

Nie, ale je to rovnako trápne. Súvisí to s tvojou láskou k prírode a hmyzu.

Máte ploštice?

Tesne...

*spontánne plačem a hystericky si škriabem hlavu* Hádam len nie... vši!!!

Odpustíš mi to, prosím?

Na chvíľu sa odmlčal.

Mám sa u vás zastaviť? Som v Camdene.

Jeho bezstarostné džentlmenstvo ma odzbrojilo. Odpísala som mu.

Áno, ale neprekážajú ti vši?

Nie. Vygúglil som si, že sú alergické na testosterón.

UMENIE SÚSTREDIŤ SA

Piatok 19. apríla 2013

60,8 kg, 3 482 kalórií (zlé), počet prehliadok Roxstera, či nemá vši: 3, počet vší nájdených na Roxsterovi: 0, počet hmyzích tvorov v Roxsterovom jedle: 27, počet hmyzích tvorov v zamorenom dome: 85 (zlé), esemesky Roxsterovi: 2, esemesky od Roxstera: 0, hromadné maily od rodičov ostatných detí: 36, minúty strávené čítaním mailov: 62, minúty strávené posadnutými úvahami o Roxsterovi: 360, minúty strávené úvahami o príprave na stretnutie: 20, minúty strávené prípravou na stretnutie: 0.

10.30 Fajn. Musím sa pustiť do práce na prezentácii svojho scenára. Ide o zmodernizovanú verziu slávnej nórskej tragédie Hedda Gabblerová od Antona Čechova, ibaže sa odohráva v londýnskej štvrti Queen’s Park. Heddu Gabblerovú som sa učila na štátnice z angličtiny na Bangorskej univerzite. Školu som síce neukončila s červeným diplomom, ale teraz to hádam napravím!

10.32 Musím sa sústrediť.

11.00 Práve som si spravila kávu a dojedla raňajky po deťoch. Potom som sa zasnene vrátila do spomienok na Roxsterovu včerajšiu nočnú návštevu. Zjavil sa o 23.15. V džínsoch a tmavom svetri vyzeral neodolateľne. Uškŕňal sa, oči mu žiarili a v rukách držal mäsový koláč, dve konzervy pečenej fazule a jamajský ďumbierový chlebíček.

Hmmm. Vybavovala som si jeho tvár, keď na mne ležal, strnisko na jeho peknej brade, medzierku medzi zubami, ktorú vidieť iba zospodu, nahé svalnaté ramená... Uprostred noci ma prebral zo sna jemnými bozkami na plece, krk, líce a pery. Cítila som, aký je tvrdý. Bože, je taký krásny, vie sa úžasne bozkávať a je skvelý... hmmm, hmmm. Mala by som uvažovať o feministických, profeministických a antifeministických motívoch v... Božemôj. Je to úžasné, a ja som neskutočne šťastná. Mám pocit, akoby som sa vznášala v bubline šťastia. Dobre, dobre, musím pokračovať.

11.15 Zrazu som sa rozosmiala. Spomenula som si totiž na našu duchaplnú konverzáciu pri sexe.

„Ach, ach, ach, aký si tvrdý!“

„Som tvrdý, lebo ťa chcem, zlato.“

„Taký tvrdý...“ „Vďaka tebe, zlato.“

Dala som sa trocha uniesť, a ktovieprečo som vyhlásila: „Aj ja som z teba tvrdá.“

„Čože?“ vyprskol Roxster. Obaja sme sa rozosmiali a museli sme začať odznova.

Bezstarostného Roxstera vši vôbec netrápili, ale zhodli sme sa, že ak chceme mať sex ako zodpovední dospelí, musíme si najprv prezrieť vlasy. Robil si z toho žarty – česal mi vlasy, predstieral, že si pochutnáva na mojich všiach, a pritom ma bozkával na krk. Potom som prišla na rad ja. Nechcela som priťahovať pozornosť na svoj vek okuliarmi na čítanie, a tak som mu starostlivo prezerala husté vlasy bez nich. Samozrejme, nič som nevidela. Našťastie to chcel mať čo najrýchlejšie za sebou a presunúť sa do spálne, takže si nevšimol moju slepotu. Hádam ho zachráni testosterón. Zrejme však nie je normálne, že som si z márnivosti nevzala okuliare ani pri vyčesávaní vší z vlasov svojho zajačika. Alebo áno?

11.45 Jasné, môj scenár! Viete, Hedda Gabblerová je veľmi aktuálna pre modernú ženu, lebo hovorí o nástrahách života prostredníctvom mužov. Prečo mi Roxster ešte neodpísal? Dúfam, že to nijako nesúvisí s hmyzím incidentom.

Dnes ráno sme mali s Roxsterom zriedkavú možnosť naraňajkovať sa spolu. Deti viezla do školy opatrovateľka Chloe, ktorá pre mňa pracuje, odkedy sa to stalo. Chloe je ako ja, ibaže vo vylepšenej verzii: mladšia, štíhlejšia, vyššia, milšia, starostlivejšia. Navyše má partnera v rovnakom veku menom Graham. Zatiaľ rozhodne nechcem, aby sa Roxster zoznámil či už s ňou, alebo s deťmi, a tak sa zakaždým skrýva v spálni, kým neodídu do školy.

Roxster sa s chuťou pustil do plnej misky müsli, no zrazu vypľul hlt rovno na stôl. Jasné, že som na to zvyknutá, ale od neho by som to nečakala. Vzápätí mi otrčil misku, v ktorej sa hmýril drobný hmyz topiaci sa v mlieku.

„Sú to vši?“ opýtala som sa zhrozene.

„Nie,“ zahundral zlovestne. „Mole.“ 

Nanešťastie som sa rozosmiala.

„Tušíš, aké je to, keď si dáš do úst za lyžicu hmyzu?“ oboril sa na mňa. „Mohol som zomrieť. A ešte horšie je, že aj ony!“

Vysypal obsah misky do správneho smetného koša. „Mravce!“ skríkol zrazu. Vychádzali v úhľadnom zástupe spod dverí do suterénu a pochodovali ku košu. Odhrnul záves, aby sa ich zbavil, no vtom naňho zaútočil mrak nočných motýľov.

„Ááá! Akoby ma zasiahlo desať rán egyptských!“ vyhŕkol.

Hoci sa smial a v hale mi vtisol veľmi vášnivý bozk, nespomenul blížiaci sa víkend, a ja mám pocit, že sa niečo pokazilo. Prinajmenšom som urazila jeho tri veľké vášne: hmyz, jedlo a recykláciu.

Poludnie. Ááách! Už je poludnie, a nedospela som k nijakým veľkým myšlienkam.

12.05 Roxster mi ešte vždy nenapísal. Nemám napísať ja jemu? Podľa príručiek sa má po styku prvý ozvať džentlmen dáme, no zamorenie hmyzom môže zrútiť celý systém spoločenskej etikety.

12.10 Dobre, dobre. Hedda Gabblerová.

12.15 Práve som mu napísala: Mrzí ma, že si musel pretrpieť desať rán egyptských a ja som sa smiala. Skôr ako k nám znova prídeš, dám vydezinfikovať celý dom. Si v pohode?

12.20 Jasné. Super. Hedda Gabblerová. Roxster mi ešte neodpísal.

12.30 Roxster mi ešte stále neodpísal. To sa naňho nepodobá. 

Možno by som sa mala pozrieť do mailovej schránky. Roxster občas mení elektronické médiá. Chce sa predvádzať.

Schránku mám preplnenú ponukami na nákup potravín, oblečenia a fotografických pomôcok, reklám na dovolenku v Cotswoldských vrchoch, linkov na vtipné videá na YouTube a spamov o mexickej viagre. Cosmata bude mať oslavu, na ktorej sa budú vyrábať plyšové medvedíky. Okrem toho som dostala kopu hromadných mailov týkajúcich sa Atticových stratených topánok.

Odosielateľ: Nicolette Martinezová

Predmet: Atticove topánky

Atticus mal po príchode domov na sebe jednu Luigiho topánku. Ani druhá nebola jeho a navyše nebola označená. Ocenila by som, keby sa nám vrátili obe Atticove topánky, ktoré sú viditeľne označené.

12.35 Rozhodla som sa zapojiť do rozhovoru rodičov. Chcela som dať najavo solidaritu a na chvíľu si oddýchnuť od práce.

Odosielateľ: Bridget Billyho mama

Predmet: Re: Atticove topánky

Chcem si to len ujasniť – aj Atticus, aj Luigi mali cestou z plávania obutú len jednu topánku?

12.40 Hehe. Môj mail spustil lavínu odpovedí. Samé smiešne príhody o deťoch, čo prišli domov bez nohavíc, gatiek a podobne.

Odosielateľ: Bridget Billyho mama

Predmet: Billyho ucho

Billy prišiel včera večer domov z futbalu iba s jedným uchom. Nemá niekto Billyho druhé ucho? Bolo VEĽMI viditeľne označené a ocenila by som, keby sa nám urýchlene vrátilo.

12.45 Hehehe.

Odosielateľ: Nicolette Martinezová

Predmet: Re: Billyho ucho

Niektorým rodičom je očividne smiešne, že chlapci sa starajú o svoj majetok a rodičia viditeľne označujú ich veci. V skutočnosti je to dôležité, aby sa mohli rozvíjať ako samostatní jedinci. Azda by spomínaní rodičia mali na vec iný názor, keby sa topánky stratili ich deťom.

12.50 Ach jaj, ach jaj! Urazila som zástupkyňu triedy a všetci ostatní sú mojím správaním určite rovnako zhrození. Pošlem hromadný mail s ospravedlnením.

Odosielateľ: Bridget Billyho mama

Predmet: Atticove topánky, Billyho uši atď.

Prepáč, Nicorette. Pokúšala som sa písať, nudila som sa a iba som žartovala. Som hrozná.

12.55 Doriti!

Odosielateľ: Nicolette Martinezová

Predmet: Bridget Jonesová

Bridget, preklep v mojom mene je zrejme freudiánske pošmyknutie. Všetci vieme, že občas bojuješ s návratom k cigaretám. Ak si to spravila naschvál, bolo to bezočivé a zraňujúce. Možno by sme sa o tom mali porozprávať so školským poradcom.

NicoLette

Doriti! Oslovila som ju Nicorette! Počkať. Nesmiem sa dať do toho zatiahnuť ešte hlbšie. Nechám to tak a sústredím sa na niečo iné.

13.47 To je neuveriteľné! Mám TOTÁLNY blok.

13.48 Všetky matky v triede ma neznášajú a Roxster mi neodpísal.

13.52 Hrbím sa pri kuchynskom stole.

13.53 Okej. Nesmiem prejsť na temnú stranu. O chvíľu príde upratovačka Grazina. Nesmie ma vidieť v takomto stave. Nechám jej odkaz o premnožení hmyzu a pôjdem do Starbucksa.

14.16 Som v Starbuckse a jem panini so šunkou a syrom. Fajn.

15.16 Kaviareň obsadil kŕdeľ zbohatlíckych mamičiek s kočíkmi. Strašne hlasno sa rozprávajú o svojich manželoch.

15.17 Je tu hrozný hluk. Neznášam ľudí, ktorí telefonujú v kaviarňach. Óóó, zvoní mi mobil! Žeby Roxster?

15.30 Bola to Jude. Zrejme mi volala zo stretnutia, lebo celý čas šepkala.

„Bridget, Hajzel Richard sa úplne namotal na Isabellu.“

„Kto je Isabella?“ zašepkala som naliehavo.

„Tá baba, čo sme si vymysleli v zoznamke. Hajzel Richard je už nachystaný, že s ňou zajtra pôjde na rande.“

„Ale veď nie je skutočná.“

„Presne. Som to ja. Má sa so mnou, teda s ňou, stretnúť v Shadow Lounge, ibaže Isabella sa naňho vykašle.“

„Super,“ zašepkala som. Jude v tej chvíli panovačne vyhlásila: „Stačí dať stop order na dva milióny jenov pri kurze stodvadsaťpäť a počkať si na štvrťročné zisky.“ Vzápätí zašepkala: „Ja sa mám v tom istom čase stretnúť s chlapíkom, s ktorým som sa zoznámila na Slobodných lekároch ani nie o dve ulice ďalej v Soho Hoteli.“

„Super!“ zopakovala som zmätene.

„Však? Musímísťčau.“

Dúfam, že ten „slobodný lekár“ v skutočnosti nie je Hajzel Richard.

15.40 Roxster nepíše a nepíše. Neviem sa sústrediť. Idem domov.

16.00 Doma ma privítal desivo prenikavý smrad, aký sa mi spája so starými ženami. Grazina do bodky splnila moje inštrukcie, vyhodila všetko jedlo, upratala celý dom a guľôčky proti moliam umiestnila do všetkých škár v drevenej dlážke, za nábytok a do každej skrine. Potrvá mi celý víkend, a azda aj zvyšok života, kým sa ich zbavím. Toto žiadna moľa neprežije. Ibaže to neznesie ani môj zajačik. Na tom však zrejme nezáleží, keďže mi EŠTE STÁLE NEODPÍSAL.

16.15 Ááách! Počujem buchot, dupot a hlasy. Už sú doma. Je piatok večer. Chloe o chvíľu odíde, a ja som si ešte vždy nepripravila nijaké hlboké myšlienky.

16.16 Ako to, že mi Roxster neodpisuje? V poslednej esemeske predsa stála otázka! Či nie? Idem sa pozrieť.

Mrzí ma, že si musel pretrpieť desať rán egyptských a ja som sa smiala. Skôr ako k nám prídeš znova, dám vydezinfikovať celý dom. Si v pohode?

Som z toho znechutená. Nielenže som sa ho niečo pýtala, a navyše na konci esemesky. Ešte som aj bezpochyby opovážlivo predpokladala, že sa znova uvidíme.

18.00 Zišla som na prízemie a pokúšala sa nedať pred Billym a Mabel najavo, že som totálne hotová. Našťastie, keďže je víkend, Billy bol pohrúžený do Plants vs. Zombies a Mabel pozerala Čivavu z Beverly Hills 2. Zohriala som im bolonské špagety (teda vlastne špagety so syrom, ibaže bez špagiet, keďže Grazina vyhodila všetky cestoviny). Po večeri som ukladala riad do umývačky, keď mi zrazu preskočilo a poslala som Roxsterovi falošne veselú esemesku: Je víííkend!

Vzápätí ma prepadli neznesiteľné muky, že som Billymu dovolila ďalej ničiť rastliny zombíkmi a Mabel siedmy raz pozerať Čivavu z Beverly Hills 2, len aby si nič nevšimli. Uvedomila som si, že sa správam ako nezodpovedná a lenivá matka, ale povedala som si, že to nie je také zlé ako emocionálne škody, ktoré by som napáchala, keby si všimli, že ich matka prežíva nervové zrútenie pre niekoho, kto je vekovo bližšie k... dofrasa! Naozaj je Roxster vekovo bližšie k Mabel ako ku mne? Nie, ale k Billymu možno. Kristepane. Čo mi to napadá? Nečudo, že mi prestal písať.

21.15 Neodpísal mi. Konečne si môžem dopriať voľný pád do studne utrpenia a neistoty. Stratila som citový vankúš pod nohami. Keď chodíte s mladším chlapom, máte zázračný pocit, že sa vám podarilo vrátiť čas. Občas, keď to robíme v kúpeľni na stoličke a náhodou nás zazriem v zrkadle, nemôžem uveriť, že som to ja a robím to v mojom veku s Roxsterom. No teraz je všetko preč, a ja som praskla ako bublina. Naozaj tým iba odsúvam existenčné zúfalstvo zo starnutia a obavy, čo bude s Billym a Mabel, ak dostanem mŕtvicu?

Keď boli menší, prežívala som to horšie. Žila som v neustálom strachu, že v noci z ničoho nič vypustím dušu alebo spadnem zo schodov, nikto ma nenájde, a oni zostanú odkázaní sami na seba a nakoniec ma zjedia. Jude mi však pripomenula, že je to „lepšie, ako keby si zomrela osamelá a zožral ťa tvoj nemecký ovčiak“.

21.30 Nesmiem zabudnúť, čo sa píše v knihe Zen a umenie zamilovať sa. Pri príchode ho privítame, a ak chce odísť, dovolíme mu to. Zen študenti sediaci na vankúši sa spriatelia so Samotou, čo nie je to isté ako Osamelosť. Samota je Pominuteľnosť a ľudia, ktorých milujeme, prichádzajú do nášho života, a potom z neho odchádzajú. Taký je život, alebo možno je to práve Osamelosť, a Samota je... Nijaká nová esemeska.

23.00 Neviem zaspať.

23.15 Ach, Mark. Mark. Pamätám sa, že keď sme spolu chodili – ešte pred svadbou –, v jednom kuse som sa trápila. „Zavolá, nezavolá?“ No už vtedy to bolo iné. Poznala som ho. Poznala som ho odvtedy, čo som s holým zadkom behala po trávniku pred ich domom.

Mal vo zvyku rozprávať sa so mnou v spánku. Vtedy som mala príležitosť zistiť, čo naozaj cíti.

„Mark?“ Dívala som sa na jeho tmavovlasú hlavu na vankúši. „Si krásny?“

V spánku si vzdychol, zatváril sa smutne, zahanbene pokrútil hlavou.

„Ľúbi ťa tvoja mama?“

Vyzeral ešte smutnejšie, pokúšal sa povedať „nie“. Mark Darcy, veľký mocný právnik, čo bojuje za ľudské práva, no vnútri drobný ublížený chlapec, ktorého ako sedemročného poslali do internátnej školy.

„A ja ťa ľúbim?“ opýtala som sa ho. Zakaždým sa v spánku šťastne usmial, hrdo pokýval hlavou, pritiahol si ma a objal ma okolo drieku.

Poznali sme sa odpredu aj odzadu, skrz-naskrz. Mark bol džentlmen a ja som mu vo všetkom dôverovala. Dával mi pocit bezpečia a ja som sa odvažovala vychádzať von do sveta. Opúšťala som našu malú ponorku a skúmala strašidelné podmorské hlbočiny. A teraz... všetko navôkol je strašidelné a už nikdy nebudem v bezpečí.

23.55 Čo to robím? o čo mi ide? Prečo som s tým začala? Prečo som nezostala taká ako predtým? Smutná, osamelá, bez práce, bez sexu, ale aspoň matka a verná ich... verná ich otcovi.

TEMNÁ NOC MOJEJ DUŠE

Piatok 1. apríla 2013 (pokračovanie)

Päť rokov. Vážne prešlo už päť rokov? Spočiatku som sa pokúšala zvládnuť každý ďalší deň. Ešte šťastie, že Mabel bola primalá a nič nechápala, ale keď si spomeniem na Billyho, ako behal po dome a opakoval: „Stratil som oca!“... Jeremy a Magda pri dverách, za nimi policajt... Ten výraz na ich tvárach... Inštinktívne som sa rozbehla k deťom a obe som si vystrašene privinula. „Čo sa stalo, mami? Čo sa stalo?“ Obývačka plná úradníkov a niekto omylom zapol televízor. V správach ukazovali Markovu tvár s textom: Mark Darcy (1956 – 2008).

Mám na to nejasné spomienky. Obklopili ma priatelia a rodina. Markovi známi – právnici sa postarali o poslednú vôľu a zaplatenie dedičských poplatkov. Cítila som sa ako vo filme, ktorý sa čochvíľa zastaví. Stále sa mi o ňom snívalo, budila som sa o piatej ráno. Krátky spánok mi zakaždým na okamih vymazal spomienky. Myslela som si, že všetko je po starom, no potom sa spomienky vrátili a znova ma omráčila bolesť. Akoby mi rovno do srdca prenikal obrovský kôl, čo ma pripichol k posteli. Nemohla som sa ani pohnúť. Bála som sa, že bolesť sa rozšíri. Vedela som, že o polhodinu sa zobudia deti a ja sa o ne musím postarať: vymieňať plienky, nosiť fľašky a predstierať, že sa nič nestalo, alebo sa aspoň snažiť nezosypať, kým mi niekto príde na pomoc, a potom sa ísť vyrevať do kúpeľne, naniesť si maskaru a znova sa pozviechať.

Keď má človek deti, nemôže sa zosypať. Musí kráčať ďalej, musí sa vliecť vpred. S Billym a Mabel mi pomohla celá armáda psychológov a terapeutov. „Zvládnuteľná verzia pravdy“, „úprimnosť“, „rozhovory“, „nijaké tajomstvá“, „bezpečné útočisko“, o ktoré by sa mohli vždy oprieť. No pre takzvané „bezpečné útočisko“ – teda (nevysmejte sa mi) pre mňa – to bolo celkom iné.

Zo stretnutí si pamätám iba základnú vec: „Prežijete to?“ Nemala som na výber. Myšlienky, čo ma zaplavovali – spomienky na našu poslednú spoločnú chvíľu, dotyk Markovho saka na mojej pokožke, ja v nočnej košeli, posledný bozk na rozlúčku, úsilie rozpamätať sa na jeho pohľad, zvonček pri dverách, ľudia na prahu, „Nikdy by som...“, „Kiežby...“ To všetko muselo ísť bokom. Starostlivo naplánovaný priebeh smútenia, nad ktorým bdeli odborníci s jemnými hlasmi a súcitnými grimasami, mi pomohol menej než zistenie, ako vymeniť plienku a zároveň zohriať v mikrovlnke rybie prsty. Myslela som si, že udržať loď nad vodou, hoci nie celkom vyrovnanú, predstavuje deväťdesiat percent úspechu. Mark zariadil všetko – finančné záležitosti aj životnú poistku. Z veľkého domu v Holland Parku, plného spomienok, sme sa presťahovali do domčeka v Chalk Farm. Školné, účty, príjem – postaral sa o všetky praktické veci. Nemusela som pracovať. Zostali mi iba Mabel a Billy – môj miniatúrny Mark. Tí dvaja ma mali udržať pri živote. Ako ovdovená matka som pomaly kráčala vpred, no vnútri som bola prázdna a zničená, akoby som to ani nebola ja.

Po štyroch rokoch však mojim priateľom došla trpezlivosť.

Prvá časť  
Znovuzrodená panna 

PRED ROKOM...

DENNÍK 2012

Toto sú úryvky zminuloročného denníka, ktorý sa začína presne predrokom, štyri roky poMarkovej smrti. Vysvetľuje sa vňom, ako som sa dostala dosúčasnej situácie.

Štvrtok 19. apríla 2012

79,4 kg, 4 poháriky alkoholu (pekne), 2 822 kalórií (no je lepšiedať si normálne jedlo vreštaurácii ako kúsky starého syra arybíchprstov doma), možnosť alebo túžba mať ešte niekedy sex: žiadna.

„Musí si sniekým užiť,“ vyhlásila odhodlane Talitha, odchlipla sizvodky martini apoobzerala sa poShoreditch House, akoby hľadala vhodných kandidátov, čo ma trocha vydesilo.

Talitha, Tom aJude sa občas stretávali atrvali natom, aby som sa naspomínaných stretnutiach zúčastňovala aj ja. Vraj nech nachvíľu „vypadnem zdomu“. Pripadala som si ako babička, ktorúťahajú kmoru nadovolenku.

„Máš pravdu,“ ozval sa Tom. „Už som vám vravel, že sa mi cezinternet podarilo objednať apartmán vhoteli Chedi vČchiang Majiba zadvesto libier zanoc? Našiel som aj menší apartmán zastosedemdesiatdeväť, ale bezbalkóna.“

Tom je spribúdajúcim vekom čoraz väčšmi posadnutý dovolenkami v „butikových hoteloch“ achce nás donútiť, aby sme prispôsobili svoj životný štýl blogu Gwyneth Paltrowovej.

„Sklapni, Tom,“ zamrmlala Jude azdvihla zrak odiPhonu.Práve bola nazoznamkeSlobodní lekári. „Je to vážna vec. Musíme niečo podniknúť. Stala sa znej znovuzrodená panna.“

„Nerozumiete tomu,“ bránila som sa. „Nestane sa to. Nechcem nikoho iného, akeby aj – pričom zdôrazňujem, že nie –, som nemožná, beznádejne asexuálna auž nikdy sa nikomu nezapáčim. Nikdy, nikdy, nikdy!“

Zahľadela som sa nasvoje vyduté brucho podčiernym topom. Mali pravdu. Stala sa zomňa znovuzrodená panna. Nevýhodou moderného sveta je, že človeka nakaždom kroku bombardujú predstavou sexu asexuality – niekto niekomu obchytkáva zadoknabilborde, dvojica sa bozkáva napláži vreklame natopánky, iné páriky sa objímajú vparku, vdrogérii dostať kondómy rovno pripokladnici... Máte predsebou celý úžasný magický svet sexu,doktorého nepatríte auž nikdy nebudete.

„Nebudem stým bojovať. Patrí to kživotu vdovy aprocesu premeny namilú starú dámu!“ vyhlásila som melodramaticky.Dúfala som, že ma začnú presviedčať, že vyzerám ako PenelopeCruzová alebo Scarlett Johanssonová.

„Nebuď smiešna, zlatko.“ Talitha naznačila čašníkovi, aby jejpriniesol ďalší koktail. „Stačí trocha schudnúť, napichať sabotoxom, spraviť si niečo svlasmi, apotom...“

„Botoxom?“ spýtala som sa pobúrene.

„Bože!“ zvolala zrazu Jude. „Tento chlap nie je lekár. Videla som ho aj naTanečnej zoznamke. Má tam rovnakú fotku!“

„Možno je lekár azároveň rád tancuje, takže sa rozhodol pokryťcelé teritórium,“ povzbudila som ju.

„Sklapni, Jude,“ napomenul ju Tom. „Stratila si sa vbahneprízračných internetových bytostí. Mnohé vskutočnosti ani neexistujú, akeď sa im zachce, jednoducho ťa vypnú.“

„Botox ťa môže zabiť,“ predniesla som zlovestne. „Nepočula si obotulizme? Pochádza odkráv.“

„No a? Radšej zomrieť naotravu botoxom ako odsamoty, lebo si vráskavá ako stará slivka.“

„Kristepane, Talitha, sklapni už,“ zopakoval Tom.

Zrazu mi znova začala chýbať Shazzer. Želala som si, aby tam sedela snami avšetkých nás zahriakla: „Prestanete sa už všetci navzájom okrikovať, že máte sklapnúť, doriti?“

„Presne! Sklapni, Talitha,“ pridala sa Jude. „Nie každý chce vyzerať ako zcirkusu.“

„Teda, vieš čo!“ Talitha si pritisla ruku načelo. „Nevyzerám akozcirkusu! Trúchlenie bokom – Bridget stratila, teda vlastne niekam založila svoje sexuálne ja, aje našou povinnosťou pomôcť jej ho nájsť.“ Pohodila hustými lesklými kučerami aoprela sadozadu.

My traja sme naňu mlčky vytriešťali oči asŕkali koktail cezslamku ako päťročné deti.

Talitha pochvíli chytila druhý dych: „Ak človek nechce vyzerať nasvoj vek, musí zmeniť ‚ukazovatele‘ starnutia. Telo musíodmietnuť automatické usádzanie tuku, typické preženyvstrednom veku, vrásky sú predsa celkom zbytočné, askrásnymi, lesklými zdravými vlasmi...“

„Kúpenými zaalmužnu odchudobných panien zIndie,“ skočiljej doreči Tom.

„Nezáleží natom, ako ich získaš apripevníš nahlavu. Viac tinetreba – vďaka nim vrátiš späť čas.“

„Talitha,“ oslovila ju Jude, „fakt si práve vypustila zúst slovnéspojenie ‚v strednom veku‘?“

„Nedokážem to,“ vyhlásila som.

„Som ztoho veľmi smutná,“ vzdychla si Talitha. „Ženy vnašom veku...“

„Vtvojom veku,“ zahundrala Jude.

„... sú si samy navine, ak sa považujú zanezaujímavéavjednom kuse fňukajú, že už štyri roky neboli narande. ‚Miznúcu ženu‘ Germaine Greerovej treba bezmilosti zavraždiť azakopať. Treba sa obklopiť tajomnou aurou sebavedomia apríťažlivosti, predstaviť sa podnovou značkou, treba to spraviť preseba aj predruhých...“

„Ako Gwyneth Paltrowová,“ rozžiaril sa Tom.

„Gwyneth Paltrowová nie je ‚v našom veku‘ aje vydatá,“poznamenala Jude.

„Nepochopili ste ma. Nedokážem sa snikým vyspať,“ vysvetlila som. „Nebolo by to fér voči deťom. Mám priveľa povinností amužom treba venovať kopu času.“

Talitha si ustarostene premerala moje zvyčajné čierne nohavice selastickým pásom adlhý top zakrývajúci to, čo som kedysinazývala svojou postavou. Isteže, Talitha je vtýchto veciach odborníčka. Bola trikrát vydatá, aodkedy sme sa zoznámili, vždy sa zaňou vlečie minimálne jeden očarený chlap.

„Každá žena má svoje potreby,“ zavrčala teatrálne. „Načo je deťom matka, ktorá trpí nedostatkom sebaúcty asexuálnou frustráciou? Ak sa rýchlo sniekým nevyspíš, doslova sa uzavrieš,ačo je horšie, úplne sa zosušíš azatrpkneš.“

„Ešte niečo,“ nedala som sa.

„Čo?“

„Nebolo by to fér voči Markovi.“

Naokamih zavládlo ticho. Bolo to, akoby niekto plesol nastôlobrovskú mokrú rybu, čo narušila oživenú atmosféru večera.

Pripitý Tom šiel somnou neskôr natoaletu. Opieral sa ostenuaposkytoval mi morálnu oporu, kým som mávala rukami okolokohútika sozložitým dizajnom vmárnom úsilí pustiť vodu.

„Bridget,“ oslovil ma, keď som začala hmatkať podumývadlom,či sa tam neskrýva nejaká páka.

Pozrela som naňho spod umývadla. „Čo je?“

Tom sa znova tváril ako profesionál.

„Mark by chcel, aby si si niekoho našla. Nechcel by, aby si prestala...“

„Neprestala som.“ Snámahou som sa vystrela.

„Musíš sa vrátiť dopráce,“ povedal. „Musíš ďalej žiť apotrebuješ prisebe niekoho, kto ťa bude ľúbiť.“

„Veď žijem,“ zahundrala som. „Nepotrebujem muža, mám predsa deti.“

„Prinajmenšom potrebuješ niekoho, kto ti ukáže, ako sa púšťa voda.“ Pootočil štvorhranným kohútikom, zktorého sa vyvalil prúd vody. „Prečítaj si Gwynethin blog.“ Znova bol zneho tenvtipný uštipačný Tom. „Aspoň zistíš, čo si osexe afrancúzskej výchove myslí ona.“

23.15Práve som sa rozlúčila sChloe. Snažila som sa nedaťnajavo, že som trocha opitá.

00.24Zatvorila som dvere azbehla nadol.