Copyright © Pavel Fritz, 2021

Illustration © Luis Lara Osorio – g24studio.com, 2021

Cover art © Lukáš Tuma, 2021

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0016-2 (print)

ISBN 978-80-278-1044-4 (epub)

ISBN 978-80-278-1045-1 (mobi)

ISBN 978-80-278-1046-8 (pdf)

Věnováno kočce, co mi přeběhla přes cestu.

Úvodní slovo

Proč vůbec ztrácet čas nějakým úvodním slovem? Především kvůli čtenářům, kteří si pořídili moji předchozí sbírku Archa zrůd (světlo světa spatřila v r. 2016 jako knižní příloha časopisu Pevnost) a nyní mohou být nemile zaskočeni zjištěním, že se část povídek překrývá. Jejich hněv chvátám utišit. Z předchozí sbírky jsem převzal celkem tři kratší a jeden delší kousek, představující pouhou čtvrtinu textu. Uvážíme-li, že ony zbylé tři čtvrtiny jsou obsáhlejší než celá Archa, nemusí se snad cítit ošizeni.

Archa zrůd představovala dosti netradiční žánrový mix, bezstarostně přeskakující mezi fantasy, sci-fi a hororem. Vzdor tomu byla velmi vlídně přijata (nominace na čtenářskou cenu Aeronautilus v kategorii kniha roku), přičemž k nejlépe hodnoceným patřily povídky ze škatulky hard sci-fi. A právě tyto texty přebírám. Studené světlo hvězd již sleduje výhradně tvrdou sci-fi linii, takže dobře zapadnou.

Co tedy následující stránky obsahují?

Za prvé onu převzatou čtveřici sestávající z povídek: Bestie, To, co milovalo Arthura Brookse, Archa zrůd a Zahrada slepců.

Dále tři povídky, které si velmi dobře vedly v soutěžích a byly otištěny na stránkách časopisu XB-1 či ve sborníku Mlok: Lovci vraků, Čau zítra a Mrtví od Krakenova moře.

A konečně texty napsané přímo pro tuto sbírku. Konkrétně dvě povídky a závěrečnou novelu, jež svazku co do délky dominuje: Pláž, Roky naší lásky a Kam plují harmy.

Přiznávám, že bezedné hlubiny vesmíru mě vždy fascinovaly, i když zastávám názor, že čím později zažijeme nějaké to setkání třetího druhu, tím lépe pro nás. A že nadšence, snažící se upozornit na polohu naší planety vysíláním signálů v rámci projektu SETI, by měl navštívit někdo uvážlivý, zvyklý pracovat s tlumičem. Každopádně jste-li fandové nezmapovaných hvězdných dálav jako já, snad Vás alespoň část textů osloví. A shledáte-li sbírku zajímavou, můžete sáhnout i po některém z dvojice mých sci-fi románů. Jedná se o tituly Letka 307 (deník stíhacího pilota svádějícího boje v záludném vícerozměrném hyperprostoru) a Přístav u řeky Styx (pohnuté osudy expedice zkoumající oceán na Jupiterově měsíci Europě). Druhý z titulů si vysloužil nominaci na cenu Akademie SFFH v kategorii nejlepší původní čes. nebo slov. kniha.

Přeji příjemnou četbu.

Pláž

Šero a pach vlhkosti. Vrásčitá pokožka starce.

Přitiskl si hlaveň očkovací pistole k rameni a chvíli čekal, až se mu přestane třást ruka.

Bodnutí.

Obraz v zrcadle.

Vychrtlá, do půli těla obnažená postava s vystouplými oblouky žeber a porůznu rozesetými tmavými fleky. Hrudník jako mapa bojiště. Co flek, to jedno vítězství nad infekcí. Nikdo jiný nezvítězil tolikrát. A nikdo jiný nepřežil tak dlouho. Ani z poloviny. Svým způsobem na sebe mohl být hrdý.

Mimoděk otestoval prsty tuhé, škrábající strniště. Jako by si naproti němu hladil bradu někdo cizí. Nepoznával se. Už dávno. Dobronzova opálená tvář lemovaná prstencem rozcuchaných, stříbrem prokvetlých vlasů dávno pozbyla veškeré civilizované rysy či uchopitelný výraz. Pravěký lovec, jemuž chyběl jen pazourkový oštěp v ruce.

Rty mu zkřivil úšklebek. Ještě tak dva dny a oholí se. Možná i osprchuje.

Ale to nespěchá. Teď se těšil ven.

Natáhl si košili a připjal opasek s výzbrojí.

Pořád ještě frajer.

Opustil potemnělou, spartánsky vybavenou místnost a vstoupil do chodby. Neosvětlené stěny vrhaly matné platinové odlesky, vzduchotechnika třicet let starého vraku tiše sípala.

Zázrak, že pracovalo ještě něco.

Zvolna kráčel krátkou, tisíckrát prošlapanou trasou. Nefunkční dezinfekční komora s otvory sterilizačních trysek, nefunkční přetlaková komora.

Oko fotobuňky.

Skřípot mechanismů.

Deska zajíždějící do strany.

Bělostná pláž odrážela sluneční paprsky s takovou intenzitou, že na okamžik přimhouřil oči. Ruka mechanicky zabloudila k pouzdru s pistolí. Smrt umí být rychlá. A obzvlášť miluje oslněné.

Opatrně sestoupil po primitivních stupních z naskládaných kamenů.

Vzduch rezonoval křikem létajících potvor, kterým ze zvyku přezdíval ptáci.

Oceán šuměl.

Ušel pár desítek metrů a stále se rozhlížel. Před sebou měl široký pruh písku omývaný vlnami, po pravici nevysokou dunu porostlou křiklavě barevnými chobryty.

Idylický klid, jemuž nevěřil ani to letargické šplouchání.

Ohlédl se a spatřil v celé nádheře svůj domov.

Povlakem plísně potažený trup raketoplánu vězel zčásti na souši, zčásti v moři. Letošní jarní bouře, provázené obzvlášť silným vlnobitím, způsobily, že se propadl ještě hlouběji do měkkého podloží.

Mimoděk stočil zrak vzhůru. Ačkoli ji nemohl spatřit, tušil, že tam někde je. Že neustále krouží na orbitě. Obrovská, vyhořelá, zčásti roztavená mateřská loď. Obklopená mračny vražedné radiace.

Ponurý kolos, kdysi vydávaný za zázrak techniky... Ale pýcha předchází pád. To věděl už autor starořecké báje o Ikarovi.

Prásk!

Vrhl bleskový pohled přes rameno.

Cosi ukrytého za vrakem vystřelilo kolmo do výše a s třesknutím dopadlo na jeho střechu. Hadí obluda nepředstavitelných rozměrů ho zaměřila žlutýma očima, prohnula tělo a během vteřiny zdolala zbylých padesát metrů.

Ani se nepohnul.

Hlava jen o málo menší než on připlula téměř na dosah a roztáhla tlamu plnou vražedných nožů.

Také se usmál.

Bůh ví, jak dlouho číhal Oliver svinutý ve slepém úhlu kamer, jen aby ho překvapil. A opravdu uspěl. Také z něj čišela přímo hmatatelná pýcha.

Ucítil teplo na hrudi. Tohle byly nejšťastnější okamžiky, jaké ještě zažíval. Když spolu hráli své dětinské hry. Když si neohrabanými gesty vyznávali lásku. Když se beze slov ubezpečovali, že jsou tu jen a pouze jeden pro druhého.

Pořád měl proč žít.

Vyhlídka na další den v Oliverově společnosti ho naplnila pocitem hlubokého vděku. Nic netrvá věčně, ale dokud je stůl prostřený, budou hodovat. Dnes je dnes a zítra je zítra.

Had sklonil hlavu, nabral rychlost a začal kroužit okolo. Schválně ho zasypával mračny písku.

„Nech toho, ty darebáku!“

Reakce byla okamžitá. Zvíře zastavilo, ale ne proto, že by mělo z člověka respekt. Spíš chtělo vidět, jak se oprašuje. Jestli má hravou náladu, vlétne za chvíli do vody a pro změnu ho zmáčí. V tomhle horku celkem příjemné osvěžení.

„Dneska půjdeme až za Jehlu.“

Oliver na něj shlížel z třímetrové výše. Skýtal fantastickou podívanou. Žluté a modré šupiny se na oválném těle skládaly v elegantní mozaiku, hlava zdobená křiklavě rudými rohy a fialovou hřívou vypadala jako z nějaké kýčovité pohádkové ilustrace. Barevné orgie charakteristické pro celý tento svět. Pitoreskní zjev doplňovaly dva nefunkční bílé výběžky volně visící kus pod hlavou. Při pohybu se šaškovsky klátily a poletovaly. Přezdíval jim bábrlata.

„A žádné vylomeniny. Slyšíš?“

I když to bylo bláhové, často a zřetelně na něj mluvil. Doufal, že alespoň některým slovům rozumí. Přinejmenším pozorně naslouchal.

„Ano, vylomeniny,“ zopakoval a potřásl hlavou. „Jako právě teď. S tím pískem. Podívej se, jak vypadám. Ale také mám radost. Děkuji, žes na mě čekal. Překvapil jsi mě.“

Opravdu byl rád. Někdy trvalo dlouho, než ho dokázal přivolat. Takhle mohli vyrazit hned.

„Tak pojď.“

Had se odvrátil a vyrazil po pláži. Musel zkontrolovat, zda je terén čistý. Jeho chráněnec byl příliš zranitelný.

Kráčel za ním a brzy minul velký kámen, nejzazší hranici, kam si troufal bez ochrany bodyguarda. Na většinu zdejších predátorů by pistole dojem neudělala.

Rudé chobryty lemující pláž připomínaly tvarem podmořské korály, nad hlavou mu prosvištěla letka bleskurychlých lolegů. Vyprovodil ptáky pohledem. Špičatá křídla se třpytila jako posázená diamanty, ale zblízka příliš půvabní nebyli. Zkrabatělým hlavičkám dominoval klešťovitě zahnutý zobák a jediné velké oko. Souboj o vůdcovství v hejnu obvykle končil jeho vyklovnutím.

V duchu se otřásl. Všechna ta barevná nádhera kolem, všechna ta zraku lahodící fauna a flóra... Nic než drápy a jed. A pod povrchem neviditelné, vysoce infekční podhoubí. Zákeřná genetická chiméra nenávidící vetřelce. Cizí DNA se tu netrpěla. Cizí DNA bylo třeba zlikvidovat. Zlikvidovat nebo podmanit.

Mimoděk se mu vybavilo pár výjevů z dob, kdy ještě nebyl sám.

Malá komunita trosečníků. Cizí svět. Víra, naděje a sny tváří v tvář neodvratnému. Procesí stínů.

Zkusil prchavé obrazy rozehnat, ale bylo pozdě. Pandořina skříňka vzpomínek už se otevírala. Známé scény, známé tváře, známá gesta. Známé dialogy. Tisíckrát přehraný film. Příběh ztracených.

„S Willem to nevypadá dobře.“

„Je citlivější k nákaze než my?“

„Ne k nákaze. K inhibitorům. Nezvládá stejné dávky léků. Autoimunitní reakce se vymykají kontrole. Jsem bezmocná. Musím vysadit všechny látky řady S.“

„To bude jeho konec.“

„Ano. Během pár týdnů skončí jako Ben.“

„Sebastian to ví?“

„Řeknu mu to po večeři.“

Seděli s Elis před vrakem a hleděli na moře. Slunce zapadalo. Pod hladinou začínala velkolepá světelná show tvorů využívajících bioluminiscenci. Vzduch byl vlahý a teplý. Plný vůní a virů.

Drželi se za ruce. Úkosem si ji prohlížel. Když se setkali poprvé, nepřipadala mu krásná. Jen sympatická. Kulatá tvář, světlé, rovné vlasy. Plná energie. Rozhodná. Sebevědomá. Veselá. Rychle se spřátelili, ale po fyzické stránce propadl jejímu kouzlu až zde. Na pláži, která se stala jejich vězením. Peklem i rájem. Halucinogenním snem.

„Podívej, hylemie,“ ukázala k obzoru.

Daleko od pobřeží se mořskou hlubinou sunulo cosi obrovského, rudě zářícího.

„Když umíral Benjamin, taky se objevila. Pamatuješ? Jako by se přišla rozloučit.“

„Will ještě neumírá. A tohle monstrum tu loví často.“

Položila mu hlavu na rameno, což dělala zřídka.

„Oni pro nás nepřiletí... Nepostaví novou loď.“

„Já věřím, že ano.“

„Ani by nás nenašli. Ten skok byl úplně neřízený. Reaktor už se tavil.“

„Neztrácej naději. Nikdy neztrácej naději.“

Pláž se mírně klikatila, chůze v měkkém písku byla náročná pro nohy. Míjel známá zákoutí a občas zamával vpředu postupujícímu Oliverovi.

Zhruba třímetrová duna po pravé straně tvořila hranici, za níž bujela vegetace všeho druhu. S respektem upřel zrak na hustý lesík vyplňující úžlabinu mezi dvěma pahorky. Jedno z nejvražednějších míst široko daleko. Pokud měl někdo na Zemi pocit, že ví, co znamená slovní spojení masožravá rostlina, pak se pletl. Z téhle houštiny cesta ven nevedla. Až k němu zanesl vítr puch rozkládajících se mršin. Věděl, že jich uvnitř tlí spousta. Ležely na zemi, houpaly se ve větvích, putovaly napříč porostem. Nezištně předávány od stvolu ke stvolu. Bože milosrdný... Formy života, co tam sídlily, nešlo popsat. Ani rostliny ani zvířata. Cosi třetího. Pevně zakořeněné v zemi, ale s mozkovými ganglii a obličeji. Nebo něčím na způsob obličejů. Dokud měli průzkumné sondy, tak les systematicky studovali. A pak se jim o těch zrůdných rozvětvených bytostech zdálo. Že nějak pronikly do raketoplánu. Přezdívali jim klátivá smrt.

Ušel zhruba půl kilometru, když jeho strážce znehybněl. Doslova zkameněl v postoji signalizujícím nejvyšší nebezpečí. Zapátral po příčině.

„A sakra...“

Další dva amapythoni. Oba o třetinu delší než Oliver. Hlavy s rudými rohy a fialovou hřívou obráceny jeho směrem.

Napjatě těkal zrakem z jedné strany na druhou.

Nezvaní hosté naštěstí leželi dost daleko. Byli tak velcí, že se rozprostírali hned přes tři pahorky. Fantastická podívaná. I na zdejší poměry.

A smrtelné nebezpečí pro Olivera. Kvůli člověku by se pohnout zřejmě neobtěžovali.

Čas jako by na pár vteřin ustrnul, pak napětí opadlo. Všechny tři rohaté hlavy se ve stejný okamžik odvrátily a začaly věnovat pozornost něčemu jinému.

Vypustil vzduch z plic. Kdyby tušil, že sem zavítají hned dva jeho příbuzní, nikdy by přítele takovému riziku nevystavil. Ale nebezpečí bylo zažehnáno. Dohodnuté příměří platilo. Navíc se odteď nemusel obávat ani kryvel. Trojice amapythonů je udrží v uctivé vzdálenosti.

Došel k čekajícímu Oliverovi a pohlédl do jeho žlutých očí. Had se již uvolnil, lehký náklon značil mírné pobavení. Věděl, jaký šok člověk právě prodělal. Pak vyrazil znovu vpřed.

Pokračovali v cestě.

Moře šplouchalo, lolegové prolétali nízko nad zemí a dvojice vzdálených amapythonů zvolna mizela za terénními nerovnostmi.

O kus dál spatřil rozkládající se, zle potrhanou mršinu. Zkušeným okem ji ohodnotil. Čtvernožec velký jako prase. S hustou nazelenalou srstí. Zřejmě schopnou fotosyntézy. Část sežrali predátoři, zbytek nechali ležet ladem. Jak jim ukládal instinkt. Ohlodat kořist až na kost bylo pro místní dravce i mrchožrouty tabu. Ani hlad neomlouval. Tyto netknuté zbytky hrály ve zdejším ekosystému klíčovou roli. Umožňovaly oběti povstat k novému životu.

Představovaly jakýsi přírodní inkubátor.

Vzpomínal, jak krátce po ztroskotání jen nevěřícně valili oči, když jim na pitevních stolech ožívaly rozporcované exempláře odlovené k výzkumným účelům.

Libovolný kus masa mohl posloužit jako stavební materiál pro zformování embrya.

A pěkně vitálního.

Transformace mrtvé tkáně mívala velmi dynamický průběh. Buňky se začaly dělit jako rakovinný nádor a rychle nabývat anatomické rysy. To však stále nebylo to nejúžasnější. Tohle by samo o sobě zkušenými biology neotřáslo.

Opatrně se naklonil.

Po nevábné hroudě přeběhla lenivá vlna. Podle očekávání... Skrytý novorozenec se živil tím, co mu disciplinovaní masožravci ponechali.

Skutečný zázrak představovala absence jakýchkoli fylogenetických a evolučních mantinelů při formování zárodku.

Výsledek nešlo nijak předpovědět. Příroda hrála v kostky. Ze chcíplého prasete mohl vylézt krab, pták či třeba obří amapython. Zkrátka libovolný živočišný druh. A jak to fungovalo na molekulární úrovni? Prostá odpověď na tuto otázku představovala zároveň klíč k největšímu tajemství zdejšího světa. K jeho zcela nečekané podstatě.

Všichni místní tvorové totiž disponovali identickou genetickou výbavou. Všichni měli geny všech. A jen náhoda rozhodovala, jaká sada bude aktivována v okamžiku zrození.

Šlo bez nadsázky říci, že celou planetu obývá jeden jediný organismus. Chiméra, s jakou se lidstvo ve vesmíru zatím nestřetlo. Chiméra, vůči níž byly jeho vlastní geny beznadějně recesivní.

Ta vnější různorodost byla jen hrou.

Hrou, kterou lidé neuměli hrát.

„Bože, Dagu, musíš s ním promluvit. Ať si tu haksnu nechá uříznout!“

„On věří, že to nebude nutné. Výsledky testů jsou příznivé.“

„Příznivé? Už mu z toho novotvaru něco raší! Vypadá to jak pavoučí nohy. Má to i klouby!“

„Je to benigní nádor. Nešíří se směrem dovnitř. Až trochu stabilizujeme hemopoézu, půjde pod nůž.“

„A pak rovnou do urny... Jdi do prdele!“

„Už si nechal uříznout všechny prsty.“

„Tak pozdě, že se pokoušely odplazit!“

Potřásl hlavou.

Oliver se vrátil a čekal na něj. Dvojice bílých bábrlat mu zplihle visela pod hlavou. Zjevně nechápal, co je na té mršině k vidění. Sám konzumoval výhradně čerstvé maso. Maso, které dodýchalo v sevření jeho strašlivých zubů.

„Tak pojď,“ přikývl. „Jsem zvědavý, jestli Nagava ještě žije.“

Znovu vyrazili.

Vzduchem proplulo hejno klíšťat nadnášených metanovými vaky, hluboko pod pískem cosi velkého změnilo svoji polohu. Obloukem místo obešel. V dáli už se černaly siluety prvních skal.

Obloha byla bez mráčku, slunce příjemně hřálo. Až udeří vedra, tak se tu takhle spokojeně procházet nebudou.

„S Nagavou by ses poprat nechtěl, co?“ křikl.

Had po něm šlehl pohledem.

„Nandal by ti to.“

Další pohled.

„To víš, že jo. Nandal.“

Ve skutečnosti by byl Oliver jasným favoritem. Ani ragalgon neměl na amapythona.

V následujících minutách dorazili na práh skalního města.

Z písku vyrůstaly vysoké kamenné věže vrhající temné stíny, vše halilo nepřirozené ticho. Domov obra.

Had se esovitě proplétal mezi překážkami a brzy mu zmizel z očí. Zvolna kráčel za ním, pak ucítil charakteristický zápach.

Ten zápach mu prozradil, že Nagava stále žije.

Pomalu obešel neforemnou kamennou skulpturu pokrytou lepkavými vlákny a vzhlédl vzhůru.

Na vrcholu rozeklaného hradu nehybně spočívala špinavě žlutá chobotnice s chapadly upatlanými slizem, bělavá vlákna ovíjela všechny skály v dohledu. Některé vypadaly jak kokony. Písek dole byl poset kostmi.

Oliver zaujal taktické postavení o pár desítek metrů dál.

Nagavu si prohlížel na jeho trůnu již mnohokrát a všechny návštěvy probíhaly klidně. Nic dramatického. A žádné vzrušení neočekával ani dnes. Možná ale měl. Chvíli stál, stínil si dlaní oči a vychutnával bizarní scénu. Vládce vystavený palbě slunečních paprsků mu připadal zcela apatický. Dokonce pojal podezření, že dřímá. Pak byl ve vteřině vyveden z omylu. Ani se nestačil pořádně leknout.

Začalo to dole. V místech, kde stál.

Jedno mrknutí oka a spatřil kolem sebe ptáky. Přilétali zezadu a vyhýbali se mu zprava i zleva. Byli tak rychlí, že připomínali rozmazané šmouhy. Další mrknutí a celé hejno vězelo ve třpytivé síti, která se napnula mezi dvojicí věží. Jen sebou bezmocně házeli a tloukli křídly. Vůbec nepostřehl, kdy Nagava škubl chapadlem.

Létající tvorové představovali pro obludu jen drobné sousto, obvykle lovila větší. Nelétavé. Bylo třeba opatrně vybírat místa, která nemá pekelný rybář pod kontrolou.

Přemýšlel, co by se stalo, kdyby v nějaké z jeho pastí skončil on. Zřejmě nic. Oliver měl bleskurychlý start. A když viděl, že jeho chráněnci jde o život, měnil se v nepříčetného ďábla. Také nechtěl zůstat sám. Přitom vládl neuvěřitelnými fyzickými schopnostmi. Na vrcholu té skály by byl za pár vteřin.

Ale ani Nagavu neradno podceňovat.

Každopádně pro dnešek viděl dost. Oželel pohled, jak si lovec přitahuje třepotavou kořist, zvolna vycouval a o pár kroků se vrátil. Pak začal nebezpečné místo obcházet po okraji moře. Místy musel zabrousit až do vlhkého písku, kde mu boty co chvíli olízla lenivá vlna.

Had opět zaujal místo v čele.

O pár set metrů dál skal ubylo a pláži se vrátila zhruba původní podoba. Na rozehřátém kameni odpočívala žlutočervená ještěrka se šesti nohama a velkou trojúhelníkovou hlavou. Věnovala mu šibalský úsměv. Její plivance obsahovaly velmi účinný neurotoxin.

„Nežeň tak, Olivere! Nikam nespěcháme.“

Dostatek místa mu umožnil kráčet opět v bezpečnější vzdálenosti od hravých vln. Že je to rozumné, dosvědčoval dlouhý pás rozrytého písku mířící k moři a pokračující i pod hladinou. Cosi zuřivě bojovalo, aby nebylo odvlečeno do hlubin.

Jinak šlo o velmi klidný úsek.

Tak klidný, že se v jeho mysli opět začala prolínat přítomnost s minulostí. Mnoho vzpomínek časem vybledlo a zanechalo po sobě jen mlhavý, neuchopitelný pocit jako sen nad ránem, ty klíčové však zůstávaly jasné. A do smrti se na tom nic nezmění.

„Prosím, Elis. Vždyť je to šílenství...“

„No tak, Dagu, lásko, bude to krásné, uvidíš. Věř mi.“

„Je to hrozné riziko. To přece víš.“

„Jsme oba imunní. On bude také.“

„Nejsme imunní. Stále potřebujeme léky.“

„Ano. Ale už víme jaké. Můžeme je syntetizovat donekonečna. Nikdy nám nedojdou. Ani jemu.“

„Zvaž to ještě. Prosím.“

„Co mám zvážit? Potrat? Ty nechceš, aby se narodil?“

„Vůbec jsem netušil, co plánuješ. Myslel jsem, že naše milování je bezpečné.“

„Dagu, Dagu, tohle není nebezpečí. To, co v sobě nosím, je nový život. Naše dítě. Tvůj syn.“

„Bože...“

„Přece tu nechceš celé ty roky jen tak sedět a čekat na smrt. Rezignovat na normální život. Na své lidství. Všeho se vzdát. To by bylo zbabělé. A ty zbabělý nejsi. Spolu to zvládneme. Není to zas taková věda.“

„A to tu má zůstat sám? Až jednou zemřeme, co s ním bude? Co?“

„Ale on nebude sám. Oni pro nás přiletí. Nenechají nás v tom.“

„Nikdy jsi tomu nevěřila.“

„A tys mě učil, že v sobě mám chovat naději. Všechny jsi nás to učil. William byl kapitán, ale tady dole jsme vzhlíželi k tobě.“

„Nikdo ke mně nevzhlížel.“

„Já ano. Dal jsi mi odvahu. Dal jsi mi sílu.“

„Elis...“

„Porodím ti syna. I proti tvé vůli. I proti vůli všech. Nikdo a nic mě nezastaví. A naučím ho, cos učil ty mě. Že dokud žijeme, naděje neumírá. Už se mi to nepokoušej rozmluvit.“

Byla jak zdrogovaná. Neviděla, neslyšela. Těšila se na dítě. Upínala se k té chvíli. Ignorovala zděšení ostatních. Zpočátku alespoň normálně komunikovala, ale když pokročil rozklad její psychiky, začala se uzavírat do sebe. Všechny podezřívala, že ji chtějí o to malé připravit. A pak onemocněla.

Povzdychl si a potřásl hlavou. Tolik let...

Doposud víceméně rovnou linii pobřeží narušila hluboko zaříznutá zátoka, jejíž obcházení bylo díky sypkým dunám poměrně zdlouhavé. Při postupu náročným terénem zabloudil zrakem k průzračně čisté vodě a všiml si na dně ležícího opancéřovaného monstra. Zřejmě chcíplý irevador. Kolem se hemžily medúzy a zpoza pokrčené krabí nohy vyplul malý hbitý žralůček. Buďto se chtěl na mršině přiživit, nebo se z ní zrodil. Druhová podobnost se tu nedržela. Dobře, že byl obří krab mrtvý. Byli to vzteklí hajzlové.

Na druhé straně zátoky pokračoval opět rychlejším krokem. Světla ubylo, slunce zakryly rudé cáry. Obezřetně oblohu sledoval, ale zatím mu hlubší vrásky nedělala. Z těchto okrových mraků pršet nebude.

Oliver se vrátil a otřel se o něj čumákem.

Další úsek cesty byl poměrně monotónní. Pláž lemovaly velké kaktusovité rostliny s dlouhými trny, ze zvířat zahlédl jen obří myš, která si v té změti ostrých bodců zřídila bezpečný úkryt. Její srst se doslova hemžila vypasenými černými brouky, což vypadalo hrozivě, ale šlo o symbionty.

Sílící vítr mu chladil tvář a čechral vlasy. Na moři přibylo vln.

Využil toho, že had zůstal poblíž a začal konverzovat.

„Víš, kdo to byli Argonauti?“ houkl na něj.

Žádná reakce.

„Argonauti byli Řekové. Největší hrdinové. Jeden silnější než druhý. Měli tu nejlepší loď na světě. Loď s plachtou. Naprosto úžasnou. Jmenovala se Argó. Plula po vodě.“

Stále nic.

„Hledali zlaté rouno. Takovou vzácnou věc. V podstatě to byla stažená kůže.“

Krátký lhostejný pohled.

„Jo, stažená kůže. Ze zvířete.“

Oliver si odfrknul a potřásal fialovou hřívou jako kůň. Když ho něco nebavilo, dával to ostentativně najevo.

„Jen pěkně poslouchej, ty halamo. Trocha klasického vzdělání neuškodí ani přerostlýmu hadovi. Takže tahle parta Řeků plula pro rouno. Někam daleko. Někam, odkud se ještě nikdo nevrátil. A teď pozor. Teď přijde pointa. Víš, proč ti o nich vyprávím? Protože já jsem vlastně taky Argonaut. Taky hrdina, slyšíš? Mořeplavec. Objevitel!“

Udeřil se pěstí do hrudi na znamení vlastní důležitosti.

„Taky jsme měli skvělou loď. Obrovskou. Nejlepší, co kdy byla postavená. Jmenovala se Ariana Astra. Plula vesmírem. Mezi hvězdami. To bylo naše moře. To byl náš oceán. A taky jsme hledali zlaté rouno. Ale ne nějakou vypelichanou kůži. My hledali inteligentní život. Tvory, jako jsme my. Tvory, co umějí myslet. Za tímhle přeludem se honíme odnepaměti. Celé lidstvo. Ale je to marný. Vesmír nikoho neukrývá. Sem tam sice nějaký život najdeme, ale ne inteligentní. Ani žádné signály, nic. Asi jsme v něm s tou inteligencí sami.“

Do posledních slov se mu vkradl smutek, což poprvé vzbudilo Oliverův zájem. Rozuměl spojitosti mezi intonací a emocemi, ale s účastí to nepřeháněl. Jen si ho úkosem přeměřil a dál s šustěním brázdil měkký písek.

V dáli se zablýsklo.

Zaplavil ho pocit marnosti. Vždy to bude jen samomluva. Nemá smysl si nic nalhávat.

Vítr zvolna nabýval na síle, obloha se zatáhla téměř celá.

Svaly na nohou o sobě začínaly dávat vědět.

Pokračoval s hlavou skloněnou a okolí příliš nevnímal. Bilancoval. Jeho existence dávno pozbyla veškerý směr i cíl. Jako by uvízl v časové smyčce. Vše se opakovalo tolikrát, že mu jednotlivé cykly vzájemně splývaly. Spánek, vaření, procházka po pláži, očkovací pistole. Občasné hrátky s palubním radioteleskopem. Nekonečná symfonie marnosti. Zemře tady, to věděl. Ani by už nechtěl dožít jinde.

Když konečně vzhlédl, spatřil v dáli první z tmavých pahorků.

Už to nebylo daleko.

Přidal do kroku a přitom cítil, že se brány paměti opět nezadržitelně otevírají. Vzpomínky vyplouvaly z hlubin jako lodě plné duchů. Vzpomínky na noc, kdy za kovovými stěnami skučel vítr o poznání silnější než dnes. Vzpomínky na křik a krev. Vzpomínky na široce roztažené nohy.

„Dýchej, Elis! Tak dýchej!“

„Vynechává jí srdce!“

„Už to bude!“

Ta nejhorší práce zbyla na něj. Roztahoval holýma rukama rodidla, vnikal hlouběji a hlouběji, až v dlani ucítil pohyb. Neměli žádné nástroje. Operační sál nepřežil nouzové přistání. Jen laboratoř.

Prudce se zmítala.

„Bože, ta má sílu!“

Na okamžik vzhlédl. Přesně v okamžiku, kdy žena prohnula záda do oblouku a vychrlila cosi z úst. Sebastian, sedící u její hlavy, byl rázem kropenatý fleky. Levicí si otíral tvář a rozmazával stříkance do táhlých šmouh.

„Tak dělej!“

Nečekaně těžký plod konečně vyklouzl ven a zmítal se mu v zakrvavených rukavicích. Hrůzou jen zalapal po dechu. Elis řvala.

Nedokázal by popsat, co drží, ale kdysi, v časnějších fázích vývoje, to zřejmě směřovalo správným směrem. Místy ještě dokázal rozeznat dětské rysy. Zbytek už se ubíral zcela jinou cestou. Cestou do nejhlubších pekel. Infekce popustila uzdu své zvrácené fantazii.

Bylo to strašné.

Přestože ta zrůdnost neměla sebemenší právo na existenci, bojovala o život jako vzteklá krysa. Až sebou pupeční šňůra škubala.

„Dejte mi ho!“ zavyla žena.

Ten výkřik se mu zařízl do mozku jako nůž. Netušil, že Elis ještě vnímá.

„Dejte mi ho!“

„Tak jí ho dej!“ řval Sebastian.

Pohlédl na něj a zavrtěl hlavou. Doufal, že se dovtípí.

„Chce ho držet v rukách!“

Znovu zavrtěl hlavou.

„Vždyť je slepá!“

Nedal jí ho. I po hmatu by rozeznala, že ten dravec nenáleží k lidskému rodu. Že se její bláhové sny obrátily v prach a popel. Že umírá zbytečně.

A pak už jen ležela. Bezvládná. Zacákaná vlastní krví. S očima obrácenýma v sloup. A ten bastard stále žil. Bylo jejich povinností to skoncovat. Pokud možno rychle.

Sebral skalpel a jako v transu udělal hroznou věc. Několikrát bodl do té pištící hmoty, aniž tušil, kde má vlastně klíčové orgány. Přihlížející Sebastian mu pozvracel záda.

Ale furt to žilo. A naříkalo. Zmetek vzniklý kombinací lidských a nelidských genů nechtěl umřít.

Nakonec zcela zpanikařil. Vzal křížence do dlaní, proběhl chodbou a vyskočil ven. Na nebi zářily hvězdy, moře bylo vzdálené jen pár kroků. Zastavil, až když mu voda dosahovala po pás. Pak hodil. Jak nejdál dovedl. Obětoval vlastního potomka zdejším dravcům.

Ještě dnes se mu při té vzpomínce třásly nohy.

Promnul si dlaní tvář a pohlédl před sebe. Pahorky se přiblížily, ale pořád to bylo kus cesty. Oliver si vypracoval slušný náskok.

Trvalo měsíce, než se trochu sebral. Než přestal křičet ze spaní. Než začal znovu žít.

Než z něho byl zase chlap.

A pak se to, co měl za mrtvé, jednoho podvečera vrátilo domů.

Mraky zhoustly, pláž tonula ve stínu.

S hlavou plnou prolínajících se obrazů zdolal posledních pár set metrů a začal stoupat do mírného svahu. Pahorky byly holé, tvořené mimořádně hutným jílem, jemuž vděčily za své neobvykle tmavé zbarvení. Jediné místo na kilometry daleko, kde šlo vykopat hroby a uložit ostatky, aniž by je okamžitě spořádala podzemní havěť.

Krátce se ohlédl.

Pláž jako světlý půlměsíc ubíhala donekonečna zpátky, dál ve vnitrozemí převládala chaotická vegetace s četnými mýtinami. Tam mezi těmi keři a stromy by nepřežil ani s Oliverovou ochranou. Všemožní drobní zabijáci by se mu rychle dostali na tělo. I ti středně velcí. Zůstane navždy vězněm úzkého písečného pásu, kde život bují méně divoce a kde lze nebezpečí odhalit alespoň s mírným předstihem.

Pahorky navazovaly jeden na druhý propojeny mělkými sedly, v dálce rozeznal ten největší s tupými bodlinami náhrobků. Vypadal jako ježek. Leželi tam všichni, ale on chodil jen za Elis.

Oliver už se plazil nahoru. Byl nesmírně opatrný, aby svým mohutným tělem žádnou z desek nerozdrtil. Věděl i to, která je nejdůležitější.

Došel k němu a letmo zkontroloval, zda nápis nepotřebuje vyčistit. Nepotřeboval. Zde odpočívala žena a matka, která vzdor všemu chtěla přivést na svět nový život.

Usedl na hromadu kamení a jílu. Had položil svoji obrovskou hlavu vedle hrobu.

Vítr tu nahoře hvízdal opravdu ostře. Oblohu pokrývala narudlá mračna, jen na horizontu lemoval mořskou hladinu pás jasného světla. Sem tam se tiše zaklikatil vzdálený blesk.

Minuty plynuly.

Pak se had napřímil a krátce rozhlédl. Hříva mu vlála, dvojice bílých bábrlat pod bradou volně plandala. Ta bábrlata byla tím jediným, čím se odlišoval od ostatních amapythonů. Pár drobných dětských ruček s kulatými prstíky. Z dáli téměř nepostřehnutelná ozdoba.

Nohy ho bolely a rád by poseděl mnohem déle, ale nechtěl se vracet za tmy. Čas myslet na zpáteční cestu.

Bestie

„To je fantastický,“ zavrtěl nevěřícně hlavou klečící muž. „Všechny ty rošty jsou plně aktivní. Někde tu musí být mohutný energetický zdroj.“

Mahony mlčky pozoroval hubeného vědce testujícího kvantovým detektorem povrch mřížované kovové lávky, nakteré stáli. Jak je to, kurva, možný, pomyslel si, tahle planeta je přece opuštěná nejmíň tři tisíce let.

„Je to zřejmě Lowardovo pole. Tak silný, že ho zachytím itímhle primitivním krámem. Oněčem podobným se vždycky mluvilo jen teoreticky. Jestli tenhle labyrint vážně postavili Harudané, tak měli ještě vyspělejší techniku, než jsme kdy hádali.“

Jedna zedvou postav uprotilehlé stěny se podrážděně pohnula. „Nato ti seru, co je to zapole!“ vyštěkla ostře. „Radši vymysli, jak odsud vypadnout!“

Mahony nespokojeně zkřivil rty. Muži stojící naproti němu měli nahlavách lehké taktické helmy se sklopeným hledím arozsvícenými čelovkami, jejichž záře se mu zabodávala doočí aztěžovala přímý pohled. Vše, co viděl, byly dvě výstrojí ověšené siluety obklopené světelnou aurou azměť kovových prutů pod jejich botami. Všude dál panovala ebenově černá tma. Scott podle očekávání ztrácel nervy nejrychleji.

„Tohle pole nám blokuje spojení?“ zeptal se klidným hlasem druhý zdvojice.

„Nepochybně,“ přikývl klečící vědec avstal. Lesklé hledí mu zakrývalo většinu tváře svýjimkou úst ašpičaté bradky.

„Já to nechápu,“ rozhodil rukama nervózní chlap. „Muselo to bejt někde vtýhle oblasti. Kam se mohla ta posraná šachta ztratit?“

„Nikam se neztratila,“ poznamenal Mahony znechuceně. „My jsme se ztratili. Nejspíš jsme prošli dosousedního sektoru, co vypadá podobně. Měli bychom začít prohledávat ivzdálenější okolí.“

„To už totálně ztratíme orientaci. Ani nablbej kompas tu není spoleh!“

„Já navrhuju počkat chvíli namístě atrochu to promyslet,“ nadhodil vědec. „Možná nás začnou hledat.“

„Kdo nás začne hledat, ty idiote? Vtáboře zůstali jen Mat aBerryová. Ti zanámi pod zem nepolezou! Buďto najdem tu díru sami, nebo jsme vprdeli! Vprdeli, rozumíš?“

„Klid, Scotte,“ položil mu parťák ruku narameno. Byl nejmíň opůl hlavy vyšší amnohem rozložitější. „Mahony má pravdu, musíme se pohnout okus dál.“

„Jo, jasně, Mahony má pravdu,“ zavrčel chlap. „Mahony má vždycky pravdu. Vlezeme sem dolů abudou znás pracháči, to byl, tuším, taky jeho nápad!“

„Amy stím souhlasili,“ přikývl hromotluk nevzrušeně, upravil si popruh pulsní karabiny apohlédl došera. Nakrosně měl zpomačkaných rudých písmen poskládáno jméno Olaf Stenbock, jemuž dělal povšech stránkách čest. Vousatý jako Viking, zrzavý jako Viking, statný jako Viking. Tmelící prvek tradičně rozhádané skupiny.

Opár minut později postupovala čtveřice astronautů znovu temnou chodbou doneznáma. Mahony se dobrovolně chopil reflektoru azaujal místo včele, jako by chtěl dát najevo, že se nezříká svého dílu odpovědnosti. Zasebou slyšel Olafovo rytmické oddychování atěžké kroky dunící pokovových roštech.

Všechny chodby vtéto části měly podobný průřez. Přes čtyři metry našířku azhruba tři navýšku, bráno odpovrchu roštů kestropu. Hloubka prázdného prostoru pod rošty činila jeden až dva metry, přičemž pohled skrz husté mřížoví prozrazoval, že dno dole pokrývá tlustá vrstva prachu ajemné suti. Stěny tvořily střídavě hladké kamenné kvádry aholá skála, jen místy bylo možno rozeznat zbytky jakési omítky.

Díky citlivé optice hledí mohl Mahony stáhnout výkon reflektoru natřetinu ašetřit články, přesto dohlédl desítky metrů daleko. Světlo nahelmě nechal narozdíl odostatních vypnuté. Ačkoli ijeho mrazilo při pomyšlení, co bude, pokud nenaleznou cestu ven, stále zůstával fascinován, jaký úžasný objev se jim poštěstil. Všechny stopy pozáhadné civilizaci Harudanů, které člověk naněkolika málo kosmických tělesech doposud objevil, byly podstatně staršího data ajakýkoli dobře zachovaný technický či umělecký artefakt mohl zesvého majitele učinit boháče. Atady zůstalo vprovozu zařízení netušeného rozsahu! Rošty tvořící zvýšenou podlahu emitovaly podle Rona jakési krajně exotické energetické pole, akdyž se jich dotkl prsty, cítil ibez detektoru jemné mravenčení. Doufal, že to není zdraví nebezpečné.

Snad nejvíce tloukl doočí kontrast mezi zašlým vzhledem stěn asvěžím leskem roštů, jejichž povrch nevykazoval sebemenší známky opotřebení či koroze. Jako by je sem kdosi položil včera. Bylo možné, že vtéto podobě přečkaly tři až čtyři tisíciletí? Nejspíš ano, neboť prach, který propadal oky, se nadně hromadil celé věky. Bůh ví, kam to vlastně vlezli...

Během následující čtvrt hodiny minuli tři odbočky, donichž pokaždé namířil světlo, chodby však byly opoznání užší askupina se již dříve rozhodla držet pouze hlavních spojnic. Šlo oklíčové pravidlo, jak se neztratit úplně. Oněco později dorazili kmístu, kde hrubě opracovaný skalní povrch vystřídaly masivní kamenné bloky, zčásti pokryté hmotou připomínající cement. Vpoškozené „omítce“ byly otisknuty zbytky obtížně rozlišitelného reliéfu adlouhá řada znaků. Napodobné nálezy naráželi zřídka.

„Dokážeš něco ztoho rozluštit?“ obrátil se Olaf kvědci.

„Nebuď blázen,“ odplivl si Scott, „jak by mohl? Stěmi klikyháky si ještě neporadil nikdo.“

„To není tak docela pravda,“ zabručel muž sbradkou, „nad některými symboly panuje vcelku shoda. Ten nápis napovrchu působil jako určité varování atohle se mu vzdáleně podobá, ale já naharudanské písmo rozhodně odborník nejsem...“

„Jsou zatou zdí nějaký prázdný prostory?“ zeptal se Mahony.

Vědec si chvíli pohrával sdetektorem, pak zavrtěl hlavou. „Tímhle směrem ne. Nejmíň sedmnáct metrů skály, dál nedosáhnu.“

„Tak snad abychom se zas pohli,“ kývl Olaf.

Následujících tři sta metrů přineslo další dvě odbočky apozvolné zakřivení chodby dolevotočivé zatáčky, což byl ojedinělý architektonický prvek vjinak pravoúhlém labyrintu.

„Necejtíte něco?“ zeptal se Mahony azvolnil krok.

„Nějakej smrad,“ přikývl Olaf.

„Jako by se tu někde rozkládala mršina...“

„Mršina? Natýhle planetě skoro nic nežije.“

Skupina váhavě pokračovala vpřed abrzy stanula naprahu nevelkého kruhového sálu, zastřešeného ostře zalomenou klenbou, pojehož obvodu se černala ústí několika dalších vstupů. Žádnou podobnou místnost zatím nespatřili, největší překvapení však představovala trojice rozměrných nádob rozestavěná vjejím středu. Bachraté povrchy džbánů pokrývaly jednoduché geometrické ornamenty, nadálku špatně rozeznatelné. Podlahu jako všude tvořila hustá kovová mříž.

„Adoprdele, čumte nato,“ vydechl Scott, zatímco Mahony nahodile těkal reflektorem zjednoho místa nadruhé. Svýjimkou těch obřích misek však nic dalšího neobjevil.

„To je puch,“ zavrčel Olaf.

„Buďto tady nedávno něco pošlo,“ utrousil vědec, „nebo to ještě žije.“

Znepokojivá představa, pomyslel si Mahony asoučasně postřehl, že Olaf se Scottem svírají vrukou karabiny. Tohle nebylo dobré místo. Nadruhou stranu jen ta keramika musela mít nedozírnou cenu. Nedotčené harudanské artefakty...

Opatrně došli dostředu sálu. Vjedné znádob byla voda či jiná čirá kapalina, vdalší zbytky jakéhosi zrní avté největší beztvaré hroudy slizké organické tkáně. Nebo něčeho, co organickou tkáň připomínalo. Mastný aupatlaný se zdál ipovrch roštů vbezprostředním okolí.

„To je maso,“ vydechl nevěřícně Scott, zatímco Mahony mlčky zíral nanevábnou změť šlach apotrhané svaloviny. Mozek jako by se mu protáčel naprázdno. Jak dlouho může trvat, než se taková tkáň rozloží... Několik dní? Tu misku naplnilo něco inteligentního vdobě, kdy Hermes již kroužil naoběžné dráze. Nebo dokonce vdobě, když lidé budovali naplanetě základní tábor apořizovali první dokumentaci jedinečného archeologického naleziště.

„Co to znamená?“ zeptal se tiše Scott. „Že jsou pořád tady?“

„Nejspíš ano,“ přitakal vědec. „Ostatně ty lávky, co ponich šlapeme, jsou vdokonalým technickým stavu. Udržovat aktivní Lowardovo pole opodobné intenzitě musí být neuvěřitelně náročné. Lidstvo nedisponuje žádnou podobnou technologií.“

Zatímco ostatní se nervózně rozhlíželi, muž sbradkou pomalu zdvihl pravici akrátce zamával.

„Myslíš, že nás vidí?“

„Nevím.“

„Třeba nám pomůžou pryč...“

Při představě, že je pozorují neviditelné oči legendami opředených Harudanů, se Mahonymu stáhl žaludek, současně však cítil, že tu něco nehraje. Všechny nadzemní části staveb byly zvětralé tisíciletími nepohody, naplanetě prokazatelně nežilo nic většího než hadi abrouci. Kdo by se schovával pod povrchem tak dlouho?

„Mám dojem, že tu něco krměj,“ konstatoval suše Olaf. „Mimochodem, ten smrad nejde ztoho masa.“

Tahle věta jako by ostatní vytrhla zomámení.

„Měli bychom se zdekovat,“ usoudil Mahony. „Ato hned.“

„Nebylo by lepší počkat apokusit se navázat kontakt?“

„Mám vtíravej pocit, že ne.“

„Máme kvéry...“

„Můžeme se sem kdykoli vrátit,“ podpořil Mahonyho nečekaně vědec, kterému představa setkání se záhadnými bytostmi zřejmě také naháněla husí kůži. „Pokud toto místo tvoří geometrický střed labyrintu, jak předpokládám, najdeme ho snadno.“

„Tak padáme,“ houkl Olaf.

„Stejnou cestou?“

„Pro začátek.“

Vyrazili. Zatímco reflektor olizoval povrch kamenných stěn daleko před nimi, čtyři páry bot energicky dupaly pokovových roštech. Vhlavách měli zmatek. Nález potravin byl tak bizarní, tak neuchopitelný... Nic tady nesedělo. Futuristická technologie lávek, primitivně působící nádoby, stěny jak zříše Inků, maso naplanetě, kde není co zabít anaporcovat...

„Tohle pobíhání je nahovno,“ zavrčel pochvíli Olaf. „Zase se ztratíme. Měli bychom si začít dělat nějaký značky.“

„Nejlíp nakřižovatkách,“ přikývl Mahony, který nato už taky pomyslel. „Navrhuju, abychom...“

„Počkejte!“ sykl náhle vědec astanul namístě se zdviženou pravicí.

„Co se děje?“

„Mám pohyb!“

Všichni strnuli jako sochy.

„Pohyb?“

„Jo...“

Muž zvolna pohyboval detektorem namířeným proti stěně.

„Už je to pryč... Paralelní chodba, vzdálenost devět metrů...“

„Jsi si jistej?“

„Nejsem. Ta skála je moc silná... Projdu záznam.“

Vědcovy prsty se roztančily podispleji, zatímco trojice postav nervózně těkala zrakem zjedné strany nadruhou. Díky sklopeným hledím si neviděli doočí, ale Olaf iScott opět pevně svírali karabiny aMahony trpce litoval, že si nevzal zbraň jako oni. Naneobydlené planetě mu to přišlo lehce nadbytečné.

„Jo, byl tam pohyb,“ potvrdil vědec. „Odost rychlejší než my.“

„Doprdele,“ zaklel Scott. „Co to kurva může bejt?“

„Mám vypustit raracha?“ zeptal se Olaf.

„Ne,“ zavrtěl Mahony hlavou. „Zas oněj přijdem, už máme posledního.“

„Tohle je dobrá příležitost.“

„Ikdybys tu chodbu našel, už je to pryč.“

„Jo, asi máš pravdu... Takže, co dál?“

„Pokračujem.“

„Kam?“

„Navrhuju vrátit se ještě víc zpátky azačít prohledávat ty úzký odbočky,“ ozval se vědec. „Možná jsme udělali chybu, když jsme se jim vyhýbali. Východ najdeme spíš naokraji labyrintu.“

„Ale ta šachta ústila doširoký chodby, ne doúzký...“

„Třeba je tady východů víc. Všimněte si, že vzduch není zatuchlý akoncentrace kyslíku odpovídá venkovnímu prostředí. To nevypadá nauzavřený prostor, zejména pokud tu něco běhá adejchá. Čekal bych nějaký větrací systém.“

„Lepší blbej plán než žádnej,“ přikývl Olaf. „Tak jdeme...“

Přítmím se znovu rozezněly kroky. Minuli řadu vstupů dopostranních chodeb, ale zatím byli příliš blízko záhadného sálu, aby se nechali zlákat kjejich průzkumu. Mahony se snažil zachůze přemýšlet. Možná jsme měli šlohnout tu vodu, napadlo ho zpětně, to je limitující faktor. Zetří litrových lahví, které si každý nesl vkrosně, už notně upili...

Zděšené zavřísknutí zajeho zády přervalo proud myšlenek.

„Kurva!“ řval Olaf zmateně, „kurva!“

Mahony horečně šermoval reflektorem. Cosi mohutného se několika rychlými skoky vzdalovalo vesměru, odkud přišli, avzápětí zmizelo zarohem. Než se stihl zorientovat, byla chodba prázdná.

„Bože můj,“ zachrčel šokovaně apak sobavami ozářil vědce sedícího nazemi. „Jsi vpořádku, Rone?“

„Scott...“ namířil muž roztřesený prst dotmy. „Scott...“

Teprve nyní si Mahony všiml, že zůstali jen tři.

„Odneslo ho to...“

„Viděls, jak to vypadalo?“

„Ne… ne. Bylo to děsně rychlý.“

Mahony si zkusil vybavit letmo zahlédnutý stín. Pohybovalo se to spružností velké kočkovité šelmy. Ohavně velké...

Jako první se vzpamatoval Olaf. Nejdřív pomohl nanohy vědci, pak sebral zpodlahy Scottovu karabinu apodal ji Mahonymu.

„Vem si ji.“

Mahony zasadil reflektor doúchytu nazbrani atrpce se ušklíbl. Už nevadilo, že si nevzal vlastní.

„Musíme pro něj,“ konstatoval nevzrušeně Olaf.

„To je šílenství...“

„Taky bych tě vtom nenechal.“

Rozhostilo se ticho.

„Dobře... Souhlasím.“

Dva muži snamířenými karabinami zvolna vykročili kmístu, kde jim tvor zmizel zočí, třetí je váhavě následoval.

„Prázdná,“ řekl Mahony, když proudem světla osahal útroby úzké odbočky.

„Tak dál.“

Prošli chodbou avynořili se vjiné, opoznání prostornější.

„Doprava, nebo doleva?“

„Nemám páru.“

Morový puch tvora stále visel vevzduchu.

„Támhle vzadu něco je, posviť tam...“

Mahony namířil reflektor dodáli apřimhouřil oči.

„Ta čára nazemi, vidíš ji?“

„Jo.“

„Omrknem to.“

Ta čára nazemi byla střevo. Několikametrový, mokře se lesknoucí pás rozvinutý dodélky jako had. Apár krvavých chuchvalců okolo. Tlustá vrstva prachu pod mřížovanou podlahou zřejmě absorbovala tratoliště.

„Odpočívej vpokoji, Scotte,“ pronesl Olaf.

„Zas mám pohyb,“ ozval se zanimi Ron.

„Kde?“

Ruka svírajícíkvantový detektor se viditelně chvěla. „Tímhle směrem, ale vzdálenost přesně neodhadnu...“

Dvojice zbraní mířila došera.

„Ty pohyby jsou nějaký divný.“

„Jak divný?“

„Ten tvor nikam neutíká. Chytám jen takový malý posuny... Jako by přešlapoval namístě.“

Mahony se nespokojeně zamračil apohlédl naOlafa. „Teď bych raracha zkusil.“

Rozložitý astronaut souhlasně přikývl aopřel karabinu ozeď. Pak rozepnul pouzdro upasu, vyňal sondu avyhodil ji dovzduchu. Rarach se nebezpečně propadl, ale metr nad zemí to sobtížemi vybral avystoupal dopůvodní výše. Průsvitná křidélka se vzáři reflektoru krátce zaleskla. Pole emitované rošty negativním způsobem ovlivňovalo homogenitu planetární magnetosféry, což sondě znesnadňovalo levitaci, nemluvě otom, že rušilo signál, který mohl kdykoli vypadnout. Praktický dosah průzkumníka zůstával omezen napár desítek metrů.

Olaf se dotkl náramkového ovladače nalevém zápěstí ajemným pohybem prstu otestoval ovládání. Rarach poslušně zakroužil.

„Tak leť, prcku...“

Mahony sledoval vzdalující se sondu, pak vztáhl paži khelmě. Obraz před jeho zrakem prošel proměnou. Místo nehybné výseče prostoru kontrolované hlavněmi karabin začala vnitřní strana hledí promítat roztřeseně ubíhající stěny apodlahové rošty. Odteď byl rarach jeho očima.

Sonda dorazila kprvní odbočce azahnula doleva. Jakmile opustila prostor ozářený vzdáleným reflektorem, stal se přenos opoznání zrnitějším, laděným domodrofialových tónů. Zařízení disponovalo vlastním světelným zdrojem, jehož intenzita byla tak nízká, že by jej lidské oko nezaznamenalo, ultracitlivé optice však stačilo.

Úzká spojovací chodba ústila dokřižovatky vetvaru T, kde zůstal rarach krátce viset.

„Kam teď, Rone?“ zeptal se Olaf.

„Doprava, blížíš se ktomu...“

Výjev se znovu rozhýbal. Další prázdná chodba, další temné ústí postranního vstupu.

„Sakra! Začínám ztrácet signál!“

„Teď doleva.“

Nekvalitní obraz navteřinu vypadl aopět se chytil. Pás roštů byl vtěchto místech opoznání užší, dvojice ubíhajících stěn se ksobě přiblížila nanecelé tři metry.

„Kruci! Něco tam je...“

Rarach opatrně zpomalil. Světelný koláč nedosáhl daleko, ale vhrubě zrnícím šeru cosi velkého změnilo polohu.

„Jdu blíž...“

Světlo zalilo podrážky Scottových bot, bezvládně natažené nohy azměť vyhřezlých orgánů, mezi nimiž se mrskal jakýsi tlustý had. Vzápětí pohlédli tváří vtvář zrůdě.

„Bože...“ splynulo Mahonymu zertů.

Obrovské vodnaté oči adivoká hříva jako by patřily rozcuchané čarodějnici, tím však podoba sčímkoli inteligentním končila. Místo nozder zel hvězdicovitý otvor, horní okraj bezedné tlamy lemoval složitý závěs kusadel, pod nimiž se svíjel akroutil masivní sosák či jazyk, hadovitě prohrabující obnažené útroby mrtvého člověka.

Mahony potlačil prudké nutkání dávit, ale zrak neodvrátil. Zacelý svůj život nespatřil nic tak zvráceně odpudivého. Tělo zůstávalo zvětší části skryto, ale mohutná tlapa stygřími drápy, spočívající vedle rozervaného hrudníku oběti, napovídala cosi ojeho rozměrech. Jako by velká šelma ulovila králíka.

„Sakra!“ sykl Olaf. „Ona ho vidí!“

Až nyní Mahonymu došlo, že se vyvalené oční bulvy, zářící jako dva bílé talíře, obracejí krarachovi.

„Stáhni ho,“ hlesl. „Rychle...“

Tím představení skončilo. Obraz oživlé noční můry vystřídaly důvěrně známé záběry ubíhajících roštů aMahony se odpojil. Skrz hledí opět spatřil štíhlou hlaveň karabiny astěnu ozářenou reflektorem. Nikdo ztrojice nepromluvil až dochvíle, kdy rarach přilétl ajemně dosedl doOlafovy dlaně.

„Můj Bože, Rone, co to bylo?“

„Mimozemská forma života, co nato říct...“

„Ale zatraceně odporná. Vypadalo to jako nějaká... chiméra.“

„Je to vlastně historická událost,“ zamumlal vědec bezvýrazně.

„Jako by tím špičatým jazykem Scotta vysávala,“ nedokázal Mahony zapudit vracející se obraz.

„Jo... vypadalo to tak.“

„Myslíš, že je to Harudan?“

„Ne, to si nemyslím.“

„Proč ne?“

„Pár vyobrazení se dochovalo. Ikdyž jde osilně stylizované amatoucí reliéfy, určitou představu si odborníci vytvořili. Atohle se jí ani vzdáleně nepodobá. Navíc ta bestie nepůsobí inteligentně.“

„Ty oči nebyly zvířecí...“

„Tohle není bytost schopná stavět subprostorové kosmické lodě. Všiml sis těch tlap?“

„To jsem si tedy všiml. Adrápů taky.“

„Tipuju, že tenhle labyrint je něco jako vězení.“

„Myslíš, že to celý postavili pro ni?“

„Možná.“

„Proč ji nezabili?“

„Netuším.“

„Ať je to cokoli, pořád to sedí tři chodby odnás,“ připomněl suše Olaf. „Měli bychom pohnout prdelí.“

„Chceš pokračovat původním směrem?“

„Jo, vrátíme se, odkud jsme přišli. Ta šachta tam někde je. Byla blbost, že jsme se takhle vzdálili.“

Zanedlouho se trojice mužů opět ubírala širokou chodbou, vníž tragicky pozbyla druha. Mahony zůstal včele, vědec zaujal místo zaním aOlaf sestavu uzavíral. Poslední pozice se zdála nejnebezpečnější, neboť prozatím jediný útok přišel zezadu.

„Já to pořád nechápu,“ utrousil Mahony soustředěně sledující neklidnou výseč světla. „Někdo tu potvoru krmí. To maso nebylo ani zkažený... Někdo tu sní musí být.“

„To žrádlo je fakt záhada,“ přitakal vědec lehce zadýchaným hlasem. „Ataky, jaký ten tvor používá smysly. Ty veliký oči musejí být úžasně citlivý, ale vabsolutní tmě stejně nepomůžou. Spíš bych čekal nějakou formu echolokace nebo vyvinutý čich...“

„Nežeňte tolik,“ zavrčel Olaf, „už mám vykroucenej krk, jak furt čumím dozadu.“

„Promiň,“ řekl Mahony azvolnil. „Snad jí stačilo, že ulovila Scotta.“

„To upřímně doufám.“

„Adoprdele...“ vydechl vědec.

„Co se děje?“

„Mám zase pohyb.“

„Kde?“

„Paralelní chodba, šest metrů...“

Zastavili.

„Ona nás nenechá odejít,“ konstatoval věcně Olaf.

„Zkusíme ji nějak setřást.“

„Nesetřesem.“

„Tak co chceš dělat?“

„Musíme ji zabít.“

„Jak?“

„Počkáme si nani.“

Mahony tu myšlenku chvíli převracel vhlavě. „To má logiku,“ uznal. „Máš nějakej plán?“

„Ne. Akorát bych vybral úsek, kam neústí žádná postranní chodba. Aby to knám měla aspoň třicet metrů bez možnosti krytu.“

„To zrovna stojíme dost blbě, támhle vpředu jeden vchod vidím, ale zanámi se to už dlouho nevětvilo.“

„Tak trochu couvnem.“

Vrátili se okus zpátky azaujali obrannou pozici. Mahony mířil zbraní najednu stranu, Olaf nadruhou, avědec uprostřed sledoval detektor.

„Co když nepřijde?“

„Třeba jí křivdím amá dost,“ odpověděl Olaf, „ale musíme to ověřit. Počkáme alespoň dvacet minut.“

„Dobře. Nějakej pohyb, Rone?“

„Momentálně nic.“

Rozhostilo se ticho. Mahony zvažoval své šance vpřípadném boji. Elektromagnetická karabina byla vražedné monstrum, ojehož schopnosti zlikvidovat libovolnou formu života neměl nejmenších pochyb. Nadruhou stranu nikdo znich neprošel speciálním střeleckým výcvikem azbraně postrádaly systém gyroskopicky stabilizovaného zaměřování. Opravdu rychlý tvor se dokáže přiblížit během několika vteřin astrefit poskakující cíl během tak krátké doby není pro necvičené oko nic jednoduchého. Přesto jako by ho strach zvolna opouštěl. Věděl, že Olaf nervy neztratí, aon sám to taky podělat nehodlal. Byl odhodlán neuhnout astřílet doposlední chvíle. Lepší se ctí padnout než se nechat uštvat vetmě jako krysa. Kosmický pionýr má riziko smrti vpopisu práce.

„Zas mám pohyb... ta samá rovnoběžná chodba.“

„Co dělá?“

„Jako by chodila tam azpátky...“

„Ví onás,“ zabručel Olaf.

„Měls recht,“ uznal Mahony. „Asi by nám nejradši někde nakřižovatce vpadla dozad.“

„Jo, lovecký instinkty jí zjevně nechyběj.“

Odmlčeli se. Karabiny dál mířily došera. Naopačné straně několik metrů tlusté skály se procházel smrtelně nebezpečný tvor, jenomže lovecké instinkty nechyběly ani dvounohým tvorům zevzdálené modré planety. Itam měli se zabíjením bohaté zkušenosti.

„Sakra,“ sykl vědec. „Už je vnaší chodbě... naproti Mahonymu!“

Mahony zaklekl apevně sevřel zbraň spřipevněným reflektorem. Dohromady to byla docela váha. Zatím ale neviděl nic.

„Jde určitě zjeho strany?“ zeptal se Olaf.

„Určitě... Už mi nestíní žádná zeď, je to jasnej signál.“

Hluboko vútrobách chodby, nasamé hranici osvětlené zóny, se zjevila špatně rozeznatelná temná skvrna. Pulsní karabina promítala dopadový bod zaměřovacího paprsku naMahonyho hledí, ale zelený kruh sdvojitým křížem poskakoval jako živý. Natuto vzdálenost nedokázal udržet cíl vjeho středu.

„Nestřílej,“ zašeptal Olaf, jenž mu stanul poboku. „Nesmíme tu mrchu zaplašit. Jestli mineme nebo ji jen zraníme, je to celý nadraka. Musí zhebnout.“

„Tak co mám dělat?“

„Čekej, až zaútočí.“

„OK.“

Zjevně váhající tvor občas trochu popošel nebo uhnul dostrany, jinak se nedělo nic. Mahony krátce sklonil zbraň, aby ulevil unaveným pažím, ačíslice, udávající vzdálenost vmetrech, prudce poklesla, jak paprsek zamířil kpodlaze. Vzdor chrániči ho bolelo koleno otlačené odtvrdého roštu, takže uvažoval ozměně pozice. Olaf se zakleknout neobtěžoval.

Znovu zalícil azkusil stabilizovat neklidný kruh skřížem, když postřehl, že černá skvrna provádí jakési trhané pohyby. Okamžik nato mu došlo, že jsou to skoky. Tvor se řítil směrem knim aviditelně rostl vzaměřovači. Dvojice karabin se probudila kživotu. Proti cíli vylétly desítky ohnivých světlušek, zanechávajících zasebou rychle hasnoucí bělostné čáry jako narýsované podle pravítka. Vzduch ionizovaný výboji ostře štípal vnose.

Přestože většina plazmových střel končila nastěnách apodlaze, některé zřejmě zasáhly, neboť tvor začal kličkovat, jako by se snažil vyhnout ohnivým bičům. Tím učinil míření ještě obtížnějším. Zkovových roštů létaly gejzíry jisker aobčas odlétl viditelný chuchvalec izobludy. Stále se však nehroutila. Mahony horečně zkoušel trefit nyní již mohutný cíl, plavně se přemisťující zjedné strany nadruhou, ahlavou mu blesklo, že jsou vháji. Zbývaly vteřiny. Obluda se zapotácela, ale znovu nabyla rovnováhu amohutným finišem zdolávala poslední metry. Série střel vypálená zbezprostřední blízkosti jí veskoku rvala hruď ipitoreskní obličej skusadly avyhřezlým jazykem.

Povelkolepém saltu aněkolika divokých kotrmelcích znehybněla dýmající hora svalů tři kroky před rozpálenými hlavněmi karabin. Mahonyho bradu ahledí ohodila teplá sprška. Neuhnuli. On ani Olaf... Ani bestie.

Několik okamžiků strnule klečel anaslouchal, jak vědec zajeho zády zvrací. Vevzduchu pronikavě páchl ozón aseškvařené maso. Bylo povšem.

„Doprdele,“ odplivl si Olaf, „ta má výdrž. Něčemu takovýmu bych nevěřil.“

„Ani já,“ zavrtěl Mahony hlavou aztěžka vstal. „Ale zmákli jsme to...“

Pomalým krokem obešel nehybné tělo. Jedno zvelkých očí explodovalo, druhé se kalně obracelo kpodlaze. Pod termitími kusadly zel otvor, zněhož vybíhal obrovitý kruhový jazyk delší než metr, nyní bezvládně spočívající nazemi. Zatímco ukořene byl tlustý jako mužské stehno, naopačném konci se zužoval doostré sklovité špice sdrobným otvorem. Žádného podobného tvora doposud lidské oko nespatřilo.

„Slušný drápy,“ konstatoval Olaf akopl domohutné tlapy. Narozdíl odbizarní hlavy připomínala anatomie trupu akončetin pozemské šelmy, byť šlo ošelmu mimořádně robustní, skůží ozdobenou závěsy jakýchsi trnů. „Tu bychom si měli vycpat.“

Mahony si chvíli prohlížel strašlivé rány způsobené střelbou, poté se raději stáhl dál odsmrdutého kopce. Pod nohama mu zaskřípělo drobné pouzdro. Povrch roštu byl poset množstvím odhozených akumulačních zásobníků, znich každý přispěl kúspěchu třemi výboji. Veskutečnosti jich ale většinu promrhali mizernou střelbou.

Brzy ztratil omršinu zájem iOlaf, zatímco vědec, jemuž otrnulo, kolem tvora doslova tančil avyrážel fascinované výkřiky. Nakonec začal odřezávat nožem kusy tkáně acpát je doúzké vzorkovnice.

„Tak pojď, Rone,“ řekl Olaf mírně. „Víc toho sajrajtu nepotřebuješ. Teď už nám snad nikdo nazáda dejchat nebude.“

* * *

„Berte to jako předběžnou analýzu, ale osobně bych řekl, že jsme vhajzlu,“ konstatoval Mahony. Seděl natvrdých roštech zády opřený ochladnou skálu, zatímco vlýtkových svalech mu pulsovala tupá bolest. Potřeboval si odpočinout. Už ztrácel přehled, kolik hodin uplynulo odjejich vítězství nad obludou, ale kesvobodě je nepřiblížilo. „Opravte mě, jestli se pletu.“

„Dokuď dejcháš, nejsi nikdy vhajzlu,“ namítl Olaf sedící pojeho boku, ale hlas měl chraplavý amoc povzbudivě to nevyznělo. „Vhajzlu je zatím akorát Scott, budiž mu bludiště lehký... Mimochodem, dal bych si steak.“

„Tak už krucinál vstaňte,“ zaprskal podrážděně Ron, rozkročený uprostřed chodby jako bachař. Pod zářící hvězdou načele mělo jehohledí barvu rtuti. „Musíme dodělat tenhle sektor.“

„Dvacet minut pauza, Rone.“

„Dvacet minut už se tu válíte. Já jsem taky utahanej, ale musíme dál.“

„Kam dál?“

„Minimálně prohlídnout tyhle tři odbočky, než se vrátíme nakřižovatku. Vždycky dojít až nakonec azpátky.“

„Pauza, Rone.“

„Jestli nezvednete prdele, tak ty chodby prohlídnu sám.“

„Přestaň blbnout...“

„Myslím to vážně, nebudu mrhat časem, dokud jsem ještě při síle. To by byla sebevražda.“

„Je to nahovno.“

„Dobře, tak já jdu. Půjčíš mi reflektor?“

„Neměli bychom se rozdělovat.“

„Projdu jenom nejbližší chodbu anikde neodbočím. Nemůžu zabloudit.“

„Když natom trváš... Ale vem si iflintu. Abuď vespojení.“

Vědec krátce zaváhal, pak ale odMahonyho přijal světlo iskarabinou.

„Zachvíli jsem zpátky.“

„Je jako pominutej,“ potřásl Mahony hlavou, když postava zmizela zanejbližším rohem. „Ty věříš, že má tohle pobíhání ještě nějakej smysl?“

„Já myslím, že bychom se měli vrátit dotoho sálu,“ odtušil astronaut. „Někdo tam nosí žrádlo, tak tam bude nejspíš ivýchod. Nebo si natoho dobrodince rovnou počkáme.“

„Nebude nasranej, že jsme mu zabili mazlíčka?“

„Mazlík šel pokrku nám. Navážeme dialog mezi inteligentníma rasama. Akdyž začne porozumění váznout, pořád máme kvéry. Ten sál je klíč kcelý týhle prolejzačce.“

„Mám ztoho sálu blbej pocit.“

„Stejně tam nakonec budeme muset. Nejpozdějc až nám dojde voda. Sám jsi říkal, že jsme si ztý amfory měli doplnit flašky.“

„Můžou vní být bakterie nebo viry.“

„Ty můžou bejt ivevzduchu amy nemáme ani blbý respirátory.“

„Koho by napadlo, že tady dole bude něco živýho,“ zamračil se Mahony. „Ale tu vodu bych pil, až bude nejhůř. Spíš bychom měli najít Scottovu krosnu, jsou vní ještě dvě lahve.“

„Jestli je ta potvora nerozdupala, když si zněj dělala míchanej salát.“

„Hm…“

Mahony poposedl, aby ulevil otlačenému zadku, azavřel mírně pálící oči. Okolní labyrint tonul vmysteriózním tichu. Pokud se ztohohle dostane, bude mít nadosmrti očem vyprávět. Nejspíš bude ipěkně slavný. Bohatý možná ne, ale slavný určitě. Chvíli se tou představou opájel, pak raději vyhnal myšlenky nazářivou budoucnost zhlavy. Trochu moc předbíhal.

Minuty plynuly. Bez reflektoru nebylo okolí tak jasně osvětleno, ale lampa nahelmě aadaptabilní hledí nastřední vzdálenost bohatě postačovaly.

Ten pošuk už je pryč nějak dlouho, uvědomil si snelibostí azapnul mikrofon. „Hej, Rone, slyšíš mě?“

Žádná odezva.

„Tak Rone!“

Stále ticho.

„Rone, odpověz!“

„To blbý pole asi blokuje signál,“ usoudil Olaf.

„Neměl chodit daleko, je jako malej...“

„Každopádně kondici má lepší než my, hubeňour jeden podvyživená,“ zabručel astronaut asnámahou vstal. „Holt horolezec.“

Mahony zamyšleně sledoval, jak hromotluk sbírá opřenou karabinu, odchází dostředu chodby aprotahuje se. Už přestával doufat, že naváže spojení, když vreproduktoru cosi zachytil. Znělo to jako zrychlený dech.

„Rone?“ pronesl opatrně.

„Hele, poslyš,“ ozval se Olaf, „necejtíš něco?“

Vnásledující vteřině prolétla vzduchem obrovská temná masa astojící postavu doslova smetla. Nejhlasitějším zvukem, který zazněl, byl rachot helmy, kutálející se jako zářící fotbalový míč daleko doútrob chodby. Mahony vytřeštěně zíral nabestii.

Tvor mu pohled oplácel. Vhypnotizujících očích zrůdy probleskovala jakási deformovaná inteligence, zatímco pružné pohyby avolně rozevlátá hříva propůjčovaly jejímu vzhledu zvráceně ženskou auru. Hladké bílé čelo se matně lesklo, jako by bylo tvořeno holou kostí, hlavní pozornost si však kradla impozantní sbírka kusadel aodporné chapadlo sostrou špicí, mrskající se vústech. Poněkolika okamžicích dlouhých jako věčnost sklopila obluda zrak apřišlápla bezvládně ležícímu Olafovi hlavu, která se suchým lupnutím praskla. Druhou tlapou mu bez viditelné námahy rozpárala hrudník. Mahony slyšel praskot lámaných žeber, znichž jedno vystřelilo až nakovové rošty.

Když skoncovala sprvním úlovkem, vykročila pro další. Mahony zasažený vlnou morového puchu se bezmocně krčil nazemi. Ikdyby měl zbraň, stejně by ji nedokázal použít, hrůzou doslova zkameněl. Špičatý jazyk se hadovitě zavlnil, jako by připraven vstříknout dotěla oběti jed, či vysát vše, co stojí zanámahu. Zazněl odporný, mlaskavý zvuk. Vtéže vteřině proťaly prostor oslnivé bílé čáry, které přetížená optika hledí odstínila snepatrným zpožděním, takže se Mahonymu před očima roztančila zářivá kola. Obluda odskočila, překulila se, zkusila vstát, ale znovu padla. Většina střel vypálených zminimální vzdálenosti končila vevelké hlavě. Místní vládkyně se nechala ostudně zaskočit.

Teprve, když před ním stanula štíhlá silueta skarabinou, došlo Mahonymu, že je povšem.

„Seš vpořádku?“ ozval se starostlivý hlas.

„Jo, jo...“ potřásl strnule hlavou ajako robot se vyhrabal nanohy. „Sem vpořádku. Dobrý...“

Nakonec stanul poRonově boku nad zabitou šelmou.

„Jak to myslíš?“

„Jo.“