Copyright © Martin Paytok, 2021

Illustration © Anna Voříšková, 2021

Cover Art © Anna Voříšková, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0024-7 (print)

ISBN 978-80-278-1056-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1057-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1058-1 (pdf)

„Nějaký nový mrtvoly?“

„Ještě ne.“

„Škoda. Už mi ráno při kafi začínaj chybět.“

– Ed McBain, Cop Hater

„Teda holky, vy vypadáte, jak když někomu utek kompost.“

– Mike Mignola a Jan Kantůrek,

Hellboy: Temnota vábí

Intro

„Myslíš, že umřeli na ty vyhřezlý vnitřnosti, nebo na ten provaz?“ zeptal se Zahrádka a usrkl z termohrnku.

„Nejpravděpodobnější vysvětlení je obvykle to nejjednodušší,“ konstatoval Hemala. „Umřeli při autonehodě a ten, co ji zavinil, je v panice pověsil na strom a ujel.“

Zahrádka se na služebně i věkem staršího kolegu podíval. Služebně i věkem starší kolega se choulil v baloňáku a konsternovaně sledoval viselce. Viselci viseli.

Zhruba ve třímetrové výšce, na stejném stromě, ale každý na jiné větvi. Na sobě měli černé kabáty a polobotky a kolem krků smyčky z tažného lana, které, jak se vlivem podzimního větru pohupovali a otáčeli, praskalo. Ten vlevo měl zlomený vaz a z pusy mu lezl jazyk. Ten vpravo byl podřezaný, a přestože na něm zapracovala gravitace, z rozšklebené nepravidelné rány bylo na první pohled poznat, že nástroj, jímž mu to vrah provedl, nebyl zrovna laserem broušený kuchyňák od Horsta Fuchse. Což bylo k vzteku, protože právě takový tady objevili.

„Jo, to zní pravděpodobně.“

Neznělo to pravděpodobně. Tedy, zažili viníky autonehod, co v panice udělali divnější věci. Ale tak nějak ne uprostřed lesa.

Nabourané auto sice cestou sem opravdu stálo, ovšem podle stop v blátě proti němu rozhodně nic nevyjelo. Snad jedině, že by proti němu něco vyšlo – našlapáno bylo okolo vraku minimálně od tří lidí, ale přímo u něj začínaly šlápoty jenom dvoje.

A pak tu byla všechna ta krev. V kufru, na zadním sedadle, na palubní desce, na zbytcích čelního skla, na čepeli nože, na zemi před autem a především na zemi nedaleko hrobů. Tam jí našli dost na zásobení středně velký krevní banky.

A i ty dva čerstvé hroby – jeden zahrabaný a druhý ne – vyvolávaly pár otázek. Hlavně proto, že v tom původně zahrabaném nenašli nic než stopy vápna, zatímco na dně odkrytého a původně plného vody našli kromě stop vápna i řádně rozleptanou mrtvolu, a tahle byla starší a měla díru v hlavě.

Oba detektivové do nich koukali jako Nietzsche do hlubiny. Hroby na ně zpátky jako hlubina na Nietzscheho nekoukaly. Byly to hroby. Nedělaly vůbec nic. Akorát policejní páska, ohraničující místo činu, šustila.

„Ty pověšený jsou Stoklasovi lidi?“ zeptal se Zahrádka.

„Hm,“ zamručel Hemala.

„Kurva,“ řekl Zahrádka.

„Jo. Kurva.“

Z hloučku forenzních techniků v bílých overalech se jeden odlepil, dočvachtal a došustil k Hemalovi a podal mu pistoli zabalenou v bezpečnostním sáčku. „Zásobník byl prázdnej. V autě jsme našli pět nábojnic odpovídající ráže a tady dalších jedenáct.“

Hemala vyfoukl kouř. „A největší počet děr, jež v sobě některá z těch mrtvol má, je jedna, a ta ještě není čerstvá.“

Technik pokrčil rameny. „Ještě máme balení od vápna a dvě lopaty,“ řekl a vrátil se k práci.

„Známe identitu toho zastřelenýho? Jestli teda vážně umřel zrovna na tohle.“

„Známe,“ řekl Zahrádka.

„Oukej, začneme s ním,“ řekl Hemala. Pak se rozhlédl a rozhodil rukama. „Co se to tady, kurva, stalo?“

„To nevím,“ řekl Zahrádka. „Ale myslím, že je bezpečný předpokládat, že obrátit se posraným navrch se věci teprve chystaj.“

První část

1.

Teď

Když Link otevře dveře, ti chlapi mu zavrtají dobřicha pistole anatlačí ho zpátky dobytu. Azase zasebou zavřou.

Pistole jsou velké ačerné, jeden chlap je vysoký aplešatý acelý odkrve adruhý chlap je maňásek. Vyrobený je ztmavě šedé ponožky smosazným knoflíkem místo jednoho astříbrným knoflíkem místo druhého oka avysoký plešatý chlap ho má nataženého nalevačce. Velkou černou pistoli drží vpuse.

„Ahoj Moše,“ řekne Link.

Moše tam stojí srozsekaným obličejem, rozsekanou hrudí arozstříleným zbytkem těla ajako obvykle neřekne nic.

„Ahoj Lászlo.“

„Nazdar,“ řekne maňásek. Ponožková tlama se přitom zahýbe apistole zní vypadne azarachotí napodlaze. Lászlo se zani podívá aotočí se naMošeho. Moše míří naLinka. Link se nehýbe.

„Kurvafix, Moše!“

Moše sebou cukne azamává naLinka, aby udělal pár kroků dozadu. Link poslechne aMoše rychle strčí pistoli dokapsy asebere zpodlahy tu Lászlovu.

„Kdybych měl ruce, chytil bych se zahlavu,“ okomentuje to maňásek. Potom sjede pohledem Linka. „Kurva, ty vypadáš, jak se tadyhle Moše cejtí. Aspoiler alert: moc dobře se opravdu necejtí.“

Link pokrčí rameny. Pod očima má kruhy, načele škrábance ananose flastr, zpod něhož se mu poobličeji rozlézá pestrobarevná modřina. Moc dobře opravdu nevypadá. Vypadá jako mapa šíření chřipkové epidemie.

„Seš tady sám?“

„Jsem,“ řekne Link. „Přišli jste mě zabít?“

„Přišli,“ řekne Lászlo.

„Tak pojďte dokuchyně.“

Popojdou krví vymalovanou chodbou azahnou doleva. Kuchyně je naprosto standardní: linka, dřez, stůl, čtyři židle, dva špinavé hrnky avůně kávy. Žaluzie naokně se stopami zaschlého deště jsou roztažené. Zasklem jezdí bagry anáklaďáky avyrábějí zperfektně funkčního lesa biatlonový areál. Naparapetu leží keramický popelník azápalky.

„Bylo by lepší to udělat vkoupelně,“ konstatuje Lászlo. „Pokud nechceš nasrat pozůstalý.“

Link se opře oradiátor avěnuje mu pohled.

„Ajo. Sorry. Je to smutný. Fakt. Ale ber to ztý lepší stránky.“

„To je která?“

„Lidi bez rodiny akámošů maj tendence cejtit se osamělý. Aosamělý lidi maj tendence upadat dodepresí. Alidi vdepresi maj tendence skákat zmostů astrkat si pistole dopusy. Takhle to aspoň budeš mít odbytý rovnou. Aprofesionálně. Neprobudíš se vešpitále jako mrkev nebo něco.“

„Myslel jsem, že my dva jsme kámoši.“

„Jo, to jsem si myslel taky,“ uchechtne se Lászlo. „Ale pak jsi tadyhle Mošeho střelil dvanáctkrát dozad. Ajá jsem holt tadyhle sMošem kámoš přece jenom onějakej ten pátek dýl.“

Link si povzdychne. „Tak lehký to nebylo.“

„Střelit Mošeho dvanáctkrát dozad?“

„No, to zrovna docela lehký bylo. Ale měl jsem krizi svědomí avšechno.“

„Takže to odzačátku nebyla bouda?“

„Ne. Byl to prostě jenom jeden ztěch momentů.“

„Jakejch momentů?“

„Kdy víš, že ať uděláš cokoliv, dřív nebo pozdějc tě kvůli tomu někdo praští doksichtu.“

Lászlo se mu zadívá dofialového obličeje.

„Jo.“ Link si povzdychne. „Dokonce by to tenhle tejden nebylo poprvý. Ani podruhý.“

2.

Před několika dny

Link vešel doříjnového odpoledne adoobličeje ho praštil chladný vítr azaťatá pěst. Link zakolísal asložil se naschody. Apopojel opár stupňů dolů.

Tam ho nepraštilo nic. Kromě zábradlí, když se odněj odrazil spánkem poté, co tváří přeleštil špičku kožené polobotky.

Vyplivl si nakošili krev asvezl se nazáda. Dozorného pole mu vplulo nebe avětve stromů. Nebe bylo zatažené šedivými mraky anastromech, symetricky zasazených postranách schodiště, seděly vrány. Vzduch byl studený avlhký, větve pokroucené aholé aschody tvrdé ahranaté – ale pořád to nebyly ty nejméně pohodlné, nakterých kdy ležel.

„Měls pravdu,“ naklonila se nad něj Lenka. „Čekali natebe.“

Link zakoulel očima.

Následně mu výhled nakatohrobskou faunu zakryli majitel zaťaté pěsti amajitel přeleštěné polobotky. Což zase nebyl takový rozdíl. Oba byli vysocí ahubení, zobličejů jim trčely špičaté nosy, ajak se nad ním hrbili, vdruhořadých kvádrech ačerných svrchnících vypadali jako fóglové nadrátě.

„Asakra,“ utrousil. „Kde je A-Team?“

„Hele, on se snaží bejt vtipnej,“ řekl Havránek akopl ho dobřicha.

„Směju se, až to bolí,“ řekl Kozlík akopl ho dožeber.

Pak ho vytáhli nanohy aopřeli oklandr. Link byl vysoký jen průměrně amusel naně koukat zespoda. Nasobě měl rovněž kvádro, ale dočista bez svrchníku anos mu zobličeje trčel zcela standardní, čili jako fógl nevypadal. Dokonce ještě nevypadal, ani jak se Moše bude později cítit, aichřipková epidemie se mu pod očima šířit teprve začínala. Vypadal jenom jako ne moc důvěryhodný funebrák.

„My jsme A-Team,“ řekl Havránek.

„Aty jsi až pouši vhovnech,“ řekl Kozlík.

„Špatnej film,“ zachraptěl Link.

Teď zakoulela očima Lenka.

„Hele, on se pořád snaží bejt vtipnej,“ řekl Havránek.

„Ale léčím se.“

Kozlík neřekl nic. Praštil Linka doksichtu aposlal ho ztěch zbývajících pár schodů. Pak si pro něj sHavránkem došli, sebrali ho zchodníku analožili dokufru přistaveného osobáku.

Dvoje dveře bouchly, motor zakašlal avrány se skrákáním vznesly dovzduchu azakroužily nad ulicí.

Automobil sjel zchodníku. Link se praštil dohlavy.

„Víš, jak se vangličtině říká hejnu vran?“ zeptal se dotmy.

„Jak?“ odpověděla Lenka.

„Vražda.“

Kola drkotala podlažebních kostkách aLinkovo pohmožděné tělo to moc neoceňovalo. Vkufru byla zima anaplňoval ho zápach oleje avýfukových plynů.

„To není vtipný.“

„Trochu vtipný to je,“ nesouhlasil Link.

„Dobře, trochu vtipný to je,“ připustila. „Ale jako někdo, kdo stebou tráví dost času, jsem si poměrně jistá, že přesně ktomu jim dáš záminku, ačkoliv to třeba zrovna teď nezamejšlej.“

Auto zastavilo nakřižovatce asLinkem to hodilo osedačky.

„Že to trápí zrovna tebe,“ zamručel, když se zase mohl nadechnout. „Ty už mrtvá seš.“

3.

Teď

„Nebylo to ode mě moc fér,“ řekne Link. „Jasně že ji to trápilo.“

„Protože jí natobě pořád záleží?“ zeptal se Lászlo.

Moše sedí ustolu zády kedveřím aláduje se banánem. Zbytky kabátu si pověsil naopěradlo avystavil kdysi bílou košili, nyní potrhanou avylepšenou zaschlou krví adírami pokulkách. Pistole leží před ním naubruse.

Link sedí naproti němu, zády koknu. Neláduje se ničím ani před ním nic neleží. Hraje si se zmačkanou krabičkou cigaret avystavuje tričko slogem Čertovy muziky. Úplně bez krve. Suchar.

„Protože jsem jí slíbil, že najdu způsob, jak ji přivíst zpátky.“

„Anašels?“

„Našel.“ Link si povzdychne. „Jenom se mi ten plán posral vmomentu, kdy si mě přišel vyzvednout A-Team.“

„A-Team…“ Lászlo zakroutí hlavou. „Jak tě vůbec našli? Schovat se naklinice bylo docela chytrý. Ještě vtomhle městě, kde by tě nikdo nehledal.“

„Nějak extra chytrý zase ne,“ řekne Link.

Venku zakvílí vítr aútroby starého paneláku zanaříkají. Ookno se začnou rozbíjet dešťové kapky.

„Možná by bylo chytrý nechat se zavřít naklinice. Vtomhle městě. Ale ne, když jí šéfuje člověk závislej namorfinu,“ vysvětlí Link. „Aty se ten jeho nešvar snažíš použít proti němu. Anevíš, že MUDr. Toužimský dělá bílýho koně Stoklasovi.“

Lászlo se uchechtne. „Jestli ty nejseš prokletej.“

Link se poškrábe nazápěstí. „Ale léčím se.“

„Léčil ses,“ opraví ho Lászlo. „Což mě přivádí kotázce, jak ses natu kliniku vůbec dostal.“

4.

Před několika dny

„Vlastně to bylo docela jednoduchý,“ řekl Link, vyhrnul si rukávy, naklonil se dopředu aukázal kameře jizvy.

Kamera zaostřila aStoklasova projekce natelevizní obrazovce pokývala hlavou aledabyle si nalila dohrnku slogem své stavební firmy alkohol značky příliš drahé, aby měl Link kdy šanci přijít sní dostyku. „Ajá si tady vklidu sedím apředpokládám, že dneska ještě budu mít chuť kjídlu.“

To „tady“ znamenalo vesklepě vily zetřicátých let, postavené vesvahu zaobchvatem. Kevstupním dveřím vedlo odbrány pozemku dobrých dvě stě metrů zámkové dlažby. Zproskleného přízemí byl výhled dozahrady sbazénem, pingpongovým stolem akamenným krbem.

Zesklepa byl výhled napneumatiky automobilu. Oproti výhledu, jímž disponoval Stoklasa vesvé úřadovně, nacházející se nejenom vesklepě, ale navíc zapětadvaceti centimetry železobetonu bezpečnostní místnosti, to ovšem byla pořád ještě výhra.

Stoklasa se napil, utřel si šedivého Vincenta Price dorukávu sametového županu aláhev uklidil došuplíku. „Kromě sebevražedných tendencí jste podle lékařský zprávy schizofrenik přesvědčenej, že mluví smrtvejma lidma.“ Jeho hlas, modulovaný dvojicí reproduktorů, zněl chraptivě aploše.

Link se podíval naLenku, opírající se ostěnu, krvácející zešesti průstřelů vzelených montérkách anezúčastněně si prohlížející nehty. „To jsem si pochopitelně vymyslel.“

„Doufám, že jste si nasvojí malý dovolený alespoň náležitě odpočinul.“

„Prvotřídní zážitek,“ řekl Link. „Tři jídla denně, narkotika zdarma aměli jsme tam chlápka, co si myslel, že je vlkodlak. Před úplňkem ho zavírali, protože vyhrožoval, že znicholsonovatí aněkoho pokouše. Sympatickej chlap. Měl dobrej smysl pro humor.“

„Rád slyším, že se vám tam líbilo,“ pronesl Stoklasa tónem, jímž dával zřetelně najevo, že rád není, aopřel se lokty odesku stolu ztřešňové dýhy. „Akdyž máme drobnou konverzaci zkrku, můžeme si promluvit otom, jakým způsobem mi vrátíte tu ne úplně malou investici, co se vaší zásluhou rozplynula v éteru.“

Link zvedl oči apodíval se, jestli ho ještě pořád zobou stran jistí Havránek aKozlík. Jistili. Aikdyby nejistili, pořád tu byla extenzivní ochranka udveří. Anahoře vdomě. Aubrány. Apoobvodu pozemku.

Aten chlap vkukle, co seděl vkuchyni nabarové stoličce ausrkával Stoklasův příliš drahý alkohol. Zesklenice – jeden člověk vbaráku strochou vkusu.

Link si ho všiml, když ho Havránek sKozlíkem vedli keschodišti dosuterénu. Seděl knim zády abyl zněj vidět jenom černý svetr abílý límec. Naprovoz vchodbě nijak nereagoval. Prostě tam seděl sjednou rukou načerné aktovce adruhou nasklenici stlustým dnem ahleděl si svého. Ausrkával.

Link se zavrtěl. Rozkládací židle pod ním zavrzala.

Link otevřel pusu.

„Vražda,“ řekla Lenka.

Link zavřel pusu.

„Samozřejmě,“ navázal Stoklasa, „pan Kulich apan Stejskal každý svou část zaplatili, navás je pouze těch zbývajících dvě stě tisíc.“

Link polkl. „Dvě stě?“

„Máte problémy snedoslýchavostí?“

„Jenom smatematikou,“ odsekl aHavránek mu dal pohlavek.

„Au!“

„Já tě varovala,“ řekla Lenka.

Stoklasa se pousmál. „Padesát tisíc je moje investice dovás. Adruhých padesát je můj ztracený profit.“

Link se opřel. „Mně matematika vážně nikdy moc nešla, ale…“

„Paní Šafránková vtom byla navaši zodpovědnost.“

„Linková,“ opravil ho Link.

„Hm?“ pronesli Lenka se Stoklasou synchronně. Lenka mnohem víc zaujatě.

„Linková. Ještě pořád.“

„Tys…,“ začala Lenka.

Link poní střelil pohledem. Potom se vrátil keStoklasovi. „Podívejte, můžu vzít nějakej melouch. Sto tisíc dám dohromady docela rychle. Nejpozdějc dokonce listopadu.“

„Dvě stě,“ řekl Stoklasa. „Dokonce týdne.“

Link se uchechtl. Havránek ho znovu praštil.

„Au! Ježíši!“ Link si promnul zátylek.

„Dokonce týdne,“ zopakoval Stoklasa.

„To… Zcela realisticky… to nezvládnu.“

„Vtom případě vás tady pánové Havránek aKozlík střelí dohlavy anechají zalít betonem.“

Link se naněj odevzdaně podíval.

Stoklasa se zaklonil vkoženém křesle. „Naštěstí pro vás mám ialternativní řešení. Ale líbit se vám asi moc nebude.“

„Zkuste to.“

„Havránek aKozlík vás střelí dohlavy hned.“

„No,“ odkašlal si Link, „nejde snad ani tolik oto, že by se mi tohle řešení nelíbilo. Spíš mi jenom nezní moc alternativně.“

Stoklasa roztáhl ústa dokřivého úsměvu. „Proto mám ještě jedno. Nebude se vám líbit už vůbec, ale možná se díky němu dožijete Mikuláše.“

Link pokrčil rameny. „Hádám, že poslechnout si to můžu.“

„To můžete.“ Stoklasa pohodil hlavou aHavránek došel pro tajemného společníka.

Link si ho teď mohl prohlédnout pořádně. Svetr akošili už znal. Bleděmodré oči ačerná čezeta byly novinkou. První naněj koukalo zkukly, druhé zpouzdra naopasku. Sklenici nechal nahoře, ale aktovku přinesl ssebou. Poklepal nani prsty apodíval se naStoklasu.

Stoklasa mu to posunkem odsouhlasil. Přezka cvakla aLinkovi přistála vklíně složka nadepsaná Vyšetřovací spis. Link ji otevřel aprolistoval. Extenzivní ochranka najednou začala dávat smysl.

Byly to kopie pitevních zpráv. Archy súdaji oobětech připnuté kvýsledkům vyšetření aprotokolům zohledání místa činu. Sobrazovým doprovodem.

Fotografie sice byly vytištěny křivě ačernobíle naobyčejném papíře ane zrovna tiskárnou ztohohle století, ale stačilo to.

Ty honosnější vypadaly, jako že se někdo cítil extra zvídavě při noční šichtě vmárnici.

Ty méně honosné jako gruppensex, jehož důležitou součást představovaly žiletky, LSD adechovka.

Jako by si někdo zkoušel všechny různé způsoby, jak zabít člověka. Mnohočetná traumata způsobená tupým předmětem, sečnou zbraní nebo srážkou sprotijedoucím vozidlem, uškrcení, utopení, podřezání, ubodání, dekapitace, amputace, zastřelení, elektrifikace, popálení, exploze – ato byly jenom kategorie.

„To není dobrý,“ okomentovala to Lenka, koukající Linkovi přes rameno.

Nebylo. Šlo odesítky případů. Se společnými znaky.

Nejenže knim došlo zaposlední rok, především všechny mrtvoly byly nalezeny zavěšené. Obvykle zakrk, ale pakliže nebyl kdispozici, postačily ijiné části těla. Nastromech, pouličních lampách, dveřích odgaráže nebo inalustrech. Kde se dalo.

Apak tu byla chladná efektivita všech těch zabití. Vtom, co laikovi mohlo připadat jako samoúčelná řezničina, byl veskutečnosti systém. Každý úder, každé bodnutí, seknutí nebo kulka– všechno sloužilo jedinému účelu: co nejrychlejší eliminaci protivníka.

„Vojenskej způsob,“ zamumlal Link.

„Vypadá to tak,“ přitakal Stoklasa.

Kukla ještě jednou sáhl doaktovky avylovil složenou přední stranu novin datovaných nabřezen. Inaní byla černobílá fotografie, ale voněco lepší kvalitě. Podle úhlu zřejmě zprůmyslové kamery. Naní noční ulice, dlažební kostky, odrážející světlo kandelábru, apostava. Spíš jenom obrys vrhající dlouhý stín. Klobouk akabát, přes rameno sportovní taška, vnatažené levačce pistole. Vesvěšené pravačce sekáček namaso.

„Tohle jsou všechno vaše operace?“

„Skoro všechno.“

„Takže je vám jasný, že někdo pouští informace ven.“

„Je.“

„Měl jste pravdu. Tohle se mi nelíbí už vůbec.“

„Víte, ato je natom to krásný,“ Stoklasa si propletl prsty, „líbit se vám to nemusí.“

„Nemáte nikoho lepšího?“

„Všichni lepší jsou vtý složce.“

„Nechte to policii.“

„Hele, zase se snaží bejt vtipnej,“ poznamenal Havránek.

„Pamatuješ, jak padal zeschodů?“ připomněl Kozlík.

„To vtipnej fakt byl.“

„Aani se moc snažit nemusel.“

Stoklasa je umlčel pohledem. „Nebuďte naivní,“ odfrkl si. „Myslíte, že se najednou něco změní, když ho nenašli doteď? Akorát čas to zkusit ponašem.“ Zopakoval proceduru shrnkem arukávem. „Ten chlap prakticky zničil organizovanej zločin vtomhle městě. Víte, co mě živí? Stavebniny. Plně legální. Hnus.“

Link pokýval hlavou. „Proč já? Proč jste neřekli Kulichovi?“

„Protože máte, řekl bych, lepší motivaci.“

„Jak to?“

„Pan Kulich už se narozdíl odvás střelení dohlavy bát nemusí.“

5.

Teď

„Prostě to jenom tak vyložil?“ řekne Lászlo přes dveře lednice. Jak je zanimi Moše shrbený, vypadá to, jako by Lászlo byl úplně obyčejný maňásek aon sním hrál divadlo. Ale nehraje. Jenom Linka docela obyčejně vyžírá.

Link pokrčí rameny. „Prej že ho mrzí, jestli jsem snad nabyl dojmu, že ‚zaplatil‘ vKulichově případě znamenalo něco mnohem míň metaforickýho.“

„Kurva drát,“ zakroutí hlavou Lászlo. „To je chladný.“

„To říká ten pravej.“

„Poser se.“

„Pak mi dal znovu vybrat. Prachy, nebo tohle, nebo zalití dobetonu.“

„Aco sis vybral?“ zeptá se Lászlo aLink mu věnuje pohled.

Moše zabouchne dvířka avrátí se kestolu snáručí potravin vigelitových obalech.

„Ježíši,“ poznamená Link. „To se chystá všechno sežrat?“

„Proč?“ řekne Lászlo. „Budeš to potřebovat nahorší časy?“

„Nedělej chytráka.“

„To říká ten pravej,“ ušklíbne se Lászlo.

„Poser se,“ ušklíbne se Link.

Maňásek si pobaveně odfrkne. „Rozbils ho, atady to máš. Ty díry se samy odsebe nezalátaj. Nebo sis snad myslel, že se samy odsebe zalátaj?“

„Vprvý řadě jsem si nemyslel, že se vůbec zalátaj.“

„Atady to máš.“

Zamatným sklem dveří zaMošeho zády se něco pohne. Link si povzdychne.

„Co ten druhej?“ zeptá se Lászlo.

„Kyril? Utoho ‚zaplatil‘ opravdu znamenalo ‚zaplatil‘.“

„To tě muselo nasrat.“

Link se podívá nasiluetu, pohybující se váhavými poskoky zjedné strany dveří nadruhou, apokrčí rameny. „Myslím, že jsem celkově zažil lepší dny.“

6.

Před několika dny

„Tys ty papíry nepodepsal,“ řekla Lenka.

Link zavřel oči azhluboka se nadechl. Nos mu naplnila vůně vlhkého listí. Mrholivý déšť ho kousal doobličeje jako příliš doslovná studená sprcha.

„Ne, nepodepsal.“ Srukama vkapsách, zvednutým límcem arameny nahrbenými proti větru pokračoval zkopce khlavní silnici.

„Ato je jako všechno?“ Nešla vedle něj. Objevovala se mezi podzimně zbarvenými listnáči podél prázdné silnice – kamkoliv se zrovna podíval.

„Nevím, co jinýho…“

„Co třeba zkurvený ‚promiň‘?!“

Polobotky pleskaly namokrém asfaltu. „Promiň.“

„Vyser si oko.“

Link si povzdychl. „Jenom jsem myslel…“

„Cos myslel?!“ vyštěkla. „Nemyslel sis snad…“

„Myslel jsem, že je potom možná už nebudeme potřebovat. Že když spolu budeme zase pracovat, že to vtobě možná zase probudí…“

„Co?! Co to vemně probudí?!“

„Cokoliv tam chybí.“

Lenka si promnula kořen nosu. „Víš, co jsem si myslela já? Že potřebuješ kasaře. Že ti udělám tuhle poslední laskavost adostanu zato podepsaný ty zkurvený papíry. Ale ne, byl to jenom tvůj pomatenej způsob, jak… Akevšemu ti ani nepřišlo sobecký využít pro to svoje kamarády.“

„To stím nemělo nic společnýho. Byli vtom pro prachy.“

Lenka se uchechtla avěnovala mu dlouhý pohled. „Ty to máš vhlavě úplně zpřeházený. Anejhorší je, že jsem to věděla ipředtím. Takže mi asi patří, že jsem dopadla, jak jsem dopadla.“

„Nemoh jsem přece vědět, že Kyril…“

„Kyrila ztoho vynech. Kvůli němu jsem tam nebyla. Všechno je to kvůli tobě. Kvůli tobě jsem mrtvá. AKulich. Aty ani nejseš schopnej si to připustit.“

Link se zastavil aotočil se kní. „To si myslíš? Že si to neuvědomuju? Že toho nemám plnou hlavu každej zkurvenej den?“

„Tak proč jsi nic…“

„Ajak? Aproč? Změnilo by to něco? Leda že by se to mezi náma zhoršilo mnohem dřív. Abyla bys uvězněná ne sněkým, ským jenom nechceš bejt, ale sněkým, koho nesnášíš. Místo toho jsme se mohli soustředit nato, jak to spravit. Což, mimochodem, fungovalo.“

„No, vjednom máš pravdu,“ připustila. „Kdybych stebou měla bejt celou dobu uvězněná avěděla bych otom, našla bych způsob, jak umřít znova apořádně.“ Nachvíli se zakoukala doprázdna. „Přísahám, seš ten nejchytřejší člověk, kterýho znám, ale někdy mi přijde, že nemáš tušení, jak fungujou lidský bytosti. Aten tvůj pošahanej pragmatismus…“

Vyrušil je zvuk blížícího se vozu. Link se zase rozešel.

„Jestli to něčemu pomůže, vážně nemám moc tušení, jak lidský bytosti fungujou. Je to dost nahovno. Hlavně když mi ten můj pošahanej pragmatismus naprosto jasně říká, abych určitý věci nechat bejt, ale já se je stejně pořád snažím vyřešit.“

„Já vím,“ řekla Lenka. „Ale nepomůže. Hlavně asi proto, že je rozdíl mezi tím, něco cejtit, amezi potřebou neustálýho intelektuálního stimulu. Ajá nebudu tvůj zasranej intelektuální stimul.“

Vůz byla šedivá alfa romeo zroku 87. Mlhovky svítily, stěrače stíraly. Zpomalila vedle Linka aokýnko nastraně spolujezdce se spustilo.

Zavolantem seděl Kukla. „Naskočte,“ zavolal hlasem poznamenaným příliš mnoha cigaretami.

Link si ho nevšímal. Koukal před sebe apokračoval kmezeře vřadě automobilů zaparkovaných podél chodníku.

„Neblbněte. Dostanete zápal plic azalomíte to ještě předtím, než navás Stoklasa stihne poslat ty svoje hrdlořezy.“

Link kněmu stočil pohled. „Jak moc je Stoklasa posranej?“

„Nastupnici odjedný dodeseti nejmíň čtyři tisíce.“

Link pokýval hlavou azastavil. Auto zastavilo vedle něj aLink nastoupil aauto se zase rozjelo.

Kukla vylovil zkapsy krabičku cigaret akrabičku sirek aoboje podal Linkovi. „Sterčem, že jo?“ Krabička cigaret byla zabalená vigelitu. Krabička sirek ne.

Link se naněj podezíravě podíval, ale cigarety si vzal arozbalil ajednu si zrovna strčil mezi rty apřipálil. „Díky.“

„Vážně jste byl vSOGu?“

Link vydechl kouř. „Kolik složek namě Stoklasa má?“

Kukla pokrčil rameny. „Všechny.“

„Tak proč se ptáte?“

„Protože tam není, proč jste byl odejit.“

„Zaobchodování načerným trhu.“

„Oprávněně?“

„Ani ne. Vzhledem ktomu, že jsem tam ten černej trh rozjel, mi měli naložit mnohem víc.“

Kukla se zasmál azastavil uvjezdu nahlavní tah. „Kam to bude?“

„Nanáměstí.“

„Nakterý?“

„To opravdový.“

Kukla zahnul doprava arozjel se podél řeky směrem zpátky keklinice. Přibrzdil nakřižovatce před rodným domem Jaroslava Havlíčka, odbočil dojednosměrky, minul starožitnosti aprodejnu obuvi, před oční optikou najel nakočičí hlavy azaoční optikou vyjel dokopce azaparkoval před kašnou nanejvětším zkatohrobských náměstí.

Náměstí bylo hranaté aživé, kašna zakrytá azpoza ní trčel naželezném kříži placatý Ježíš. Nezdál se zesvého stavu dvakrát urvaný, ale nemohl si vybírat.

Link byl skoro vpůlce cigarety, než Kukla zase promluvil.

„Noviny mu říkaj Morzakor.“

„Naše nejnovější městská legenda?“

„Ještě jedna nebo dvě by se snad zadobu vaší nepřítomnosti našly.“

„Radši se ani neptám. Tohle město bylo vždycky divný, ale tohle je…“

„To mi povídejte,“ pronesl Kukla unaveně. „Jakej máte plán?“

Link se naněj zadíval. „Proč myslíte, že nějakej mám?“

„Protože podle těch vašich složek to vypadá, že vždycky nějakej máte. Jenom ne vždycky fungujou.“

Link vyfoukl kouř. „Doufejme, že tenhle fungovat bude. Protože můj plán je koupit si támhle vželezářství pěkný nový kladivo spogumovanou rukojetí apak sním umlátit chlapa.“ Naposledy potáhl. „Jestli fungovat nebude, bude si muset Stoklasa nechat zecvokárny doručit někoho jinýho,“ dodal, cvrnkl vajgl zokýnka avystoupil.

7.

Teď

„To je hodně kurev.“

8.

* * *

9.

Teď