Copyright © Emil Hruška, 2021

Photos © archiv autora, Emil Hruška, 2021

Cover © Lukáš Tuma, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0027-8 (print)

ISBN 978-80-278-1064-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1065-9 (mobi)

ISBN 978-80-278-1066-6 (pdf)

Prolog

Mohl se ten prapodivný, v mnoha ohledech absurdní, ponurý a košatý příběh odehrát kdekoliv? Příběh tak ojedinělý a fatální, několik let se táhnoucí a stále více natékající, až do svého prasknutí?

Příběh, který sám sebe zanesl do análů české kriminalistiky, ačkoli ji vůbec neproslavil, ba naopak? Příběh; o jediném případu totiž nemůže být řeči.

Mohl se tedy tento příběh odvinout někde jinde?

Asi ne. Zřejmě nikoliv, protože specifické kulisy existující při jeho vzniku a formování, a jimi vykreslené souvislosti, hrály důležitou roli. Ačkoliv…

A nutno upozornit: Tento příběh je bohužel pravdivý.

Da capo al fine.

Napsat, že to je, nebo spíše byl drsný kraj?

Jistě, pravda, ano, ale přece jen… je to klišé.

Jen povrch bývá dle úzu drsný, leč zpravidla ne tak už nitro, uložené pod jeho krustou. Však je-li také ono, skrývající stavení, stájná zvířata, ale především lidi, drsným? Drsným tak, že nelze přes ně jen tak přejet holou rukou?

Měj se v takovém kraji na pozoru, každý, i ty sám!

A právě takovým byl kraj, jenž kdysi sám od sebe postavil ony kulisy našemu vyprávění.

Kraj sahající od historicky neurotického výběžku nazvaného Ašským přes chebskou kotlinu do Českého lesa.

Tragédie vJalovém Dvoře

Čarovný večer jde, zločincův kamarád:

ten pomahačův krok jak vlčích tlapek chvat;

zavírá zasebou jak vsále potemnělém,

netečný člověk má teď choutky dravých šelem.

Charles Baudelaire, Květy zla

Píše se rok 1928.

Měsíc akousek toho roku uplynul, únor je studený aplný sněhu aledu. Avětru. Nejsme daleko odMariánských Lázní, nějakých deset kilometrů jihozápadně. Broumov. Německy vtěch dobách Promenhof; ves, mající vpůli třicátých let 20.století ani ne 750 duší. Žijí tady hlavně lidé chudí, doúmoru především vlese pracující, tvrdí adrsní. Poctiví izlí. Poctivých byla asi většina; oto více však prováděli své rejdy ti zlí. Nebo spíše suroví abezcitní. Narodili se tak avjejich růstu ztoho nebylo úniku. Učený člověk by to možná nazval pojmem determinace prostředím.

***

Fičí to, fičí. Kroky křupou vesněhu. Podsaditý rozložitý muž, může mít tak metr sedmdesát, urostlé silné postavy, se prodírá sněhem, nanohou těžké kotníkové boty sgumovou podrážkou značky Baťa, pod kalhotami spodky amožná ještě noviny. Jako tepelnou izolaci. Slovu izolace ten muž možná nerozumí, ale už poléta ví, kčemu jsou ty staré papíry dobré. Hlavu mu před zimou chrání hrubá placatá čepice spostranicemi přes uši. Krátký zimní kabát je tmavý, stejně jako kalhoty. Zatím muži nevidíme doobličeje, ale kdybychom viděli, spatřili bychom zarudlý obličej venkovana svýrazným světlým knírem.

Zima, scheisse…

Muž jde ajde, noha pravidelně nohu míjí, sníh křupe.

Vidíme jej zezadu. Schýlená temná postava, ruce vkapsách. Jde zChodové Plané, tehdy Kuttenplan, kde předchozího dne, bylo to 6. února 1928, vystoupil zosobníhovlaku odChebu. Vydal se sem zaposledních pár korun krást. Přinejhorším žebrat. Zná dobře tento kraj, Mariánské Lázně, Neudorf, Hinterkotten, Promenhof; české úřady mají pro tyto obce jména Třebeň, Zadní Chodov aBroumov, ale to onoho muže nezajímá. Jde za„výdělkem“ aje mu jedno, kde kněmu přijde. Dostat se tak někde oknem dodomu, vlézt někam napůdu, dostodoly, sebrat nejlépe peníze, ale išatstvo, potraviny; dobře by se prodala třeba taková zachovalá peřina. Ale nedařilo se. Ani žebrota vMariánkách nic nevynesla.

Hladový přespal zaNeudorfem vestohu slámy. Kdybychom při tomto pohledu měli nejen optické vjemy, zjistili bychom, že ten muž jaksi… Poněkud páchne. Jakousi zatuchlinou… špínou, potem abůhví čím ještě. Česnekem? Tabákem? Je to tulák bez domova?

Ano ine.

Teď kráčí přes Zadní Chodov doBroumova.

Je nad ránem 7. února anikde člověka. To je dobře.

Důvěrně zná tu vlnitou cestu dozalesněných vrchů, pokteré šel odsvého dětství snad tisíckrát. Obloha temní, těžká nízká oblaka věští další sněhovou nadílku; že špičky vzrostlých smrků je propíchnou jako duchnu avločky jako peří zasypou kraj…

Vane protivný vítr odzápadu.

Kroky křupou vesněhu, ztěžka zněj vytáhnout nohy, není-li natrase prošlápnutá nebo projetá stezka.

Avhlavě pod hrubou soukennou čepicí „náš“ muž stále zahřívá onu prostou myšlenku, která jej vyslala dorodného hnízda krást. Dál jeho myšlení už cestu nezná. Chce se najíst, vypít něco teplého, ale hlavně, hlavně přijít knějakým penězům, se kterými by se mohl vrátit kesvé milé.

Přenocuje podruhé jako obvykle zavrtán někde dostohu?

To ještě neví.

Záleží natom, jak to dopadne popříchodu doosady ležící nakraji lesa asi kilometr jižně nad Broumovem. Ta osada se jmenuje Jalový Dvůr, německy Galtenstallung.

***

Lexikon: Galtenstallung, česky Jalový Dvůr: Dvůr, určený původně pro ustájení jalových krav, rozšířený postupně naosadu, vznikl kolem roku 1760. Ve30. letech zde bylo 19 domů ažilo tady 78 stálých obyvatel, hlavně domkářů, živících se prací vlese anasvých malých hospodářstvích.

***

VJalovém Dvoře bydlí starší bratr tohoto muže, kterého vidíme proti bílým pláním jako pohybující se temný obrácený vykřičník. Jeho bratr má rodinu amalé děti, je chudý, kněmu si pro peníze nejde, vůbec zaním nechce jít, ale kdyby bylo třeba, jako krajní možnost, může snad uněj napodlaze přespat atrochu se najíst.

Vtěžkopádné chodcově mysli klíčí zprosté myšlenky přece jen konkrétní plán. Spíše jen nápad. VJalovém Dvoře, ačkoliv je to malé hnízdo, je obecná škola, vníž jediná učitelka vjedné místnosti učí děcka odšesti dopatnácti let. Ty nejstarší děti proto, že jsou velmi tupé anezvládají přechod navětší alepší školu vblízkémBroumově. Muž, kterého pozorujeme, se vté obecné škole kdysi, vdobě před první světovou válkou aběhem ní, naučil číst, psát atrochu počítat. Nebyl vyloženě hloupý, povychození obecné školy jej vzali doučení zakuchaře vjednom mariánskolázeňském hotelu. To, že se řemeslu nevyučil, nebylo jeho vinou, stály zatím tragické důsledky Velké války. Měl to těžké, celá jeho rodina to měla těžké ata válka vše ještě fatálně ztížila; matku odútlého dětství neměl aotec veválce padl. Vyrůstal tedy vnouzi uprarodičů.

Škola v Jalovém Dvoře

Někdejší kuchtík adnes pomocný dělník bez práce ví, že vjalovodvorské škole bydlí mladá učitelka. Sama. Je svobodná, je hezká alidmi včetně dětí oblíbená. Dotohoto bohem zapomenutého adrsného lesního zákoutí při bavorské hranici přišla zPrahy. Nadoporučení své tety, ale osvé vůli. Léčit si zde načistém podhorském vzduchu avněmeckém prostředí své chabrus plíce. Veškole vyučuje jen ona, nikdo jiný. Kpersonálu však možno připočítat paní Eheimovou, uklízečku aposluhovačku.

Ta hezká Pražačka-učitelka, kterou párkrát zahlédl, když byl usvého bratra, musí mít přece peníze. Když žije sama atak skromně, jak slyšel.

Ty peníze chce.

Musí je mít!

Kdyby se vrátil bez peněz, jeho svárlivá družka, nakteré je závislý psychicky, ale hlavně sexuálně (je to jeho první adobudoucna jediná žena, jíž před dvěma roky až bláznivě podlehl akvůli které je schopen provést vlastně cokoliv), by mu udělala scénu, kterou už zminulosti znal, kdy hlavní její zbraní byla výhrůžka, že jej opustí. Navždy!

Táhni, nemrcouchu!

Třeba to půjde hladce?

Vté škole se přece vyzná. Navštěvoval ji pět let.

Nikdo „našeho“ muže při jeho chůzi zChodové Plané doBroumova aodtud doJalového Dvora kupodivu neviděl. Kupodivu! Podívejme se namapu, je to přece jen kus cesty!

Nikdo jej neviděl ani vJalovém Dvoře samotném.

Škola v Jalovém Dvoře

Je opatrný, zkušený. Vychytralý. Těžký život jej vyučil.

Léta žije nahranici azahranicí zákona.

Zvykl si. Je to boj opřežití, který on vnímá jako normální, běžný.

Je tma. Krčí se vkřoví uplotu školní zahrady.

Konečně spatří narozhraní tmy asvětla, je před sedmou ráno, uklízečku Annu Eheimovou, dobře ji zná aona jej, nesmí se stát, že by ho spatřila.

Podaří se.

Eheimová vejde zadním vchodem doškoly anechá zasebou odemknuto. Vzápětí se přes plot přeleje rozložitý černý stín, potichu otevře dveře, vejde doškoly aschová se vesklepě. Sklep je oproti krajině, kterou hodiny kráčel, teplý, vlídný jako pohlazení. Muž si sedne najakousi bednu aopřen ozeď hned usne. Má toho dost. Spánek poráží hlad.

Venku sněží, ato je pro něj výhra.

Nikdo oněm neví.

Pochvíli se sesune zbedny nazem.

Tvrdě spí aspí…

***

Probudí jej dětské hlasy shora.

Škola žije jako krabice čertíků, právě je přestávka. Děcka křičí, perou se, lomozí astřídají se usuchého záchodu, jehož vchod je umně včleněn donitra školní budovy.

Muž zpozorní avstane. Naslouchá.

Je snad něco vesklepě, co by učitelka mohla hledat? Těžko říct. Je tma, vtom vlhkém teple, kde vlastně nic užitečného není.

Asi ne…

Snad ne.

Když učitelka sdětmi opustila školu opolední přestávce, muž obezřetně vyšel zesklepa avystoupal napůdu.

Tady ukomína bude konečně dost teplo. Taky že ano. Tiskne se kekomínu jako ksvé milence akonečně vychutnává to pravé teplo.

Zvikýře padá napůdu denní, ještě churavé světlo.

Něco ksnědku? Tady?

Ne. Jen staré noviny, rozbitá školní lavice, nakteré asi učitelka suší třešňové listí. Načaj. Naléčivé thé kvůli svému zdraví. Nějaké polámané dřevo…

Sahá ponovinách, utrhne kus, nacpe listím anasliní. Primitivní cigaretu olízne oheň zesirky amuž-vetřelec kouří. Aspoň to, nalepší už dlouho nemá.

Jedna, druhá, třetí „třešňová“ cigareta vtažená doplic.

Nedopalky zašlapává bytelnou „baťovkou“, která má gumovou podrážku.

Čeká.

Je zkušený. Nesmí se nic uspěchat. Ani při obyčejných krádežích, kterých má zasebou habaděj.

Vražda

Je poobědě, děti aučitelka jsou zpátky veškole. Kdyby tak tušily…

Kolem čtvrté hodiny odpolední učitelka řekne natěšeným dětem, že konečně půjdou sáňkovat. Škola je rychle opět prázdná. Až najednoho člověka. Ten sejde způdy asnaží se otevřít dveře doučitelčiny kuchyně. Jsou zamčené. Jde zpátky napůdu, hledá nějaké náčiní. Získá opracovaný dřevěný hranol, snad nohu odstolu, akus drátu, zkterého si zhotoví jakýsi jednoduchý paklíč. Ale dveře stále odolávají aon nechce dělat hluk, neví, není-li někdo vblízkosti školy. Je to ale pech! Všimne si, že zezámku spíže, nacházející se vedle kuchyně, trčí klíč. Zatím aspoň to. Zásoby vespíži skoro žádné, ale marmeláda achleba kutišení hladu zatím stačí. Kus chleba si dává dokapsy. Napotom.

Bez peněz nemůže zeškoly odejít.

Já ji teda zabiju, rozhodne se.

Život učitelky Marie Fritscheové tak bude ještě trvat necelé tři hodiny.

***

Veselého sáňkování se účastní iponěkud odrostlý žák, čtrnáctiletý Franz Josef Schmid, chlapec to pitomý aprolhaný, leč syn místního „školního dozorce“. Schmid se věnuje radovánkám nasněhu ipoté, co slečna Fritscheová školní sáňkování ukončí. Pamatujme si tohoto hocha. Jakkoli je to vpodstatě blb, podaří se mu zvláštní shodou okolností vdalších měsících aletech fatálně ovlivnit životy jiných. Ale teď si tento výrostek užívá spolu smenšími dětmi sáňkování aobčas přitom hýká blahem.

***

Už je tma.

Muž sdřevěným hranolem vruce trpělivě čeká naučitelku. Sedí naschodech vedoucích napůdu, kryt nízkou zídkou. Vypadá to, jako kdyby namysliveckém posedu čekal lovec nakořist.

Učitelka jde posáňkování navečeři doblízké hospody Lustiger Wenzel, Veselý Václav, patřící Antonu Wilflingovi. Před odchodem zhospody si ještě kupuje láhev citronové šťávy. Platí velkou bankovkou, hostinská jí vrací na500 korun avšimne si, že učitelka má vpeněžence asi osm stovek. Hodně peněz, vté době.

Marie Fritscheová vstoupí doškoly zadními dveřmi. Tedy těmi, jimiž se muž nani číhající dostal ráno doškoly. Odmyká dveře kuchyně avchází dovnitř. Rozsvítí petrolejku. Pak jde doučebny, kde dovře pootevřené okno. Svítí si baterkou. Zavře dveře učebny ajde chodbou khlavním dveřím, asi se chce přesvědčit, že jsou zamčeny. Posvítí naně. Muž nad ní se pohne, učitelka cosi zaslechne anamíří světlo zbaterky napůdní schody. Scéna ne jako zhororu, ale hororová. Teď atady! Uvidí nějakého robustního chlapa vtmavém; vokamžiku, kdy ji posedne hrůza, chlap se nani vrhne amlátí ji tím kusem dřeva dohlavy. Rány jsou silné, jedna, druhá… čtvrtá. Marie Fritscheová klesne vbezvědomí nazem. Dlažbu pod její hlavou zalévá krev.

Zvíře vlidském futrálu odhodí klacek ajde dokuchyně.

Vesvětle petrolejky hledá vkredenci peníze.

Nastole je kabelka, vní peněženka obsahující několik bankovek. Muž si je dává dokapsy kabátu atobolku hází doohně vkamnech.

Potom se vrací kbezvládné učitelce. Posvítí si nani její baterkou. Fritscheová se nehýbe, což jej uspokojí. Vyjde opět napůdu. Podívat se, zda tam něco nezapomněl. Napůdě jej napadne: aje ta učitelka (jejíž jméno nezná) doopravdy mrtvá? Co když ještě ne? Svým kapesním nožem proto uřízne kus prádelní šňůry. Aby ji když tak uškrtil.

Učitelku.

Tu pro lidi, co ji znali, pěknou, chytrou amilou ženskou.

***

Sešel zeschodů. Baterka osvítila nehybnou Fritscheovou.

Je posmrti, nebo ne?

Sáhl nani. Je teplá. Jak jinak, potak krátké době.

Amrtvá? Opravdu je mrtvá?

Muž uchopil bezvládnou učitelku aodtáhl ji jako nějaký balík kekuchyňským dveřím.

Proč? To věděl jen on sám.

Když ji pustil nazem, slyšel, jak zaúpěla. Tak ona žije!

Donnerwetter!

Sáhl poprádelní šňůře, omotal ji Marii Fritscheové kolem krku aškrtil.

Nešlo to dobře, šňůra se zadrhovala. Škrcení se nedařilo.

Nadto ta mladá učitelka pořád dýchala… chrčela achrčela. Pořád!

Marie Fritscheová

Donnerwetter!

Co stím?

Pustil prádelní šňůru avstal.

Proč?

Protože se rozhodl učitelku Marii podřezat.

Podřezat jako dobytče. Třeba jako kozu. Kozu už jednou podřezal, když kradl, podřezal spoustu drůbeže, když se zaválky učil vMariánkách kuchařem. Vždyť to nic není. Chce to jen ostrý nůž. Našel jej vkuchyni.

***

Zesoudních spisů: Pitvou bylo zjištěno, že Marie Fritscheová měla tyto rány: Nalebce napravé temenní kosti nad uchem dvě rány příčné, ato přední 4,5 cm dlouhou, která prorazila celou škáru nahlavě arovněž periost, zadní asi 3 cm dlouhou, která periost nedosahovala. Navrchním okraji čela, nahranicích vlasů, byla 2 cm dlouhá rána sneostrými okraji, probíhající směrem odlevého oka dozadu, jež dosahovala periostu, ale neprorazila jej. Naokraji pravého hořejšího očního důlku byla další rána roztřepená, probíhající brvami. Vprodloužení této rány byla rána tříhranná, táhnoucí se až dovýše hřbetu nosu. Ztéto rány vyzírala zlomená nosní kost. Vpravo odmalé fontanely, šikmo doprava dozadu probíhala další rána, dlouhá 4,5 cm. Krk byl napravé straně proříznut. Tato rána začínala vpravo nahrdle vevýši štítné chrupavky, prorazila celou pravou stranu krku avzadu šíji asahal kolem dozadu až pod levé ucho. Odhořejšího okraje rány visela roztřepená kůže. Proti tváři abradě byla ještě četná různá zranění, některá inalíci, všechna probíhající přibližně směrem hlavního řezu. Těsně pod okrajem rány byly dvě pruhovité, téměř souběžné zabarveniny, částečně zabíhající dorány avšíři odpovídající zakrvácenému provazu, který byl nalezen kolem krku.

Laicky ajednoduše řečeno: Marii Fritscheové někdo uřízl hlavu.

***

Posvé odporné řezničině má zakrvácené ruce, obličej ivlasy.

Trocha krve je jeho, řízl se dopalce levé ruky. Bude tam mít jizvu. Nadosmrti.

Jde zase dokuchyně, spoře osvětlené petrolejkou. Vplechovém umyvadle se umyje, použije přitom učitelčinu mycí houbu. Čistá voda se změní načervenou. Je asi půl osmé večer.

Vrah zhasne petrolejku, zamkne kuchyňské dveře aklíč vloží – bůhví proč – mrtvé učitelce dopravé dlaně. Pak se vobráceném gardu opakuje tajemná scéna zrána: muž vyjde zadním vchodem, přeleze přes plot adokonale kryt tmou zmizí.

Půjde přes Broumov aZadní Chodov doChodové Plané, odkud se vlakem vzdálí desítky kilometrů odškoly, vekteré leží vlouži krve podřezaná učitelka Marie Fritscheová.

Opět jej nikdo nespatří.

Je tma azima.

***

Vestředu 8. února brzy ráno vešla doškoly zadním vchodem – jako každého dne kromě neděle – uklízečka Eheimová. Zatopit auklidit. Překvapilo ji, že vchod nebyl uzamčen. Když spatřila vesvětle baterky učitelku ležící přede dveřmi dokuchyně, napadlo ji, že slečna se zranila při pádu. Pospíchala tedy pro pomoc doblízkého Wilflingova hostince. Zburcovaný Anton Wilfling se dostavil doškoly spolu se dvěma dalšími muži. Pokusil se učitelku zvednout, ale jeden zmužů jej súžasem zastavil: „Nech ji ležet! Má přece podříznutý krk!“

Nejbližší telefon je nalesním úřadu vBroumově, takže než jím mohou být vyrozuměni četníci vPlané uMariánských Lázní anež přijedou doJalového Dvora společně slékařem avyšetřujícím soudcem, uplynou asi dvě hodiny. Zatu dobu zpráva oneštěstí vjalovodvorské škole bleskově zaplaví zprvu blízké okolí aodtud proniká dál adál.

Doškoly vnikají první zvědavci fascinovaní zločinem akrví, dychtící posenzačních podrobnostech, které budou vefektním obalu ještě dlouho servírovat komukoli. Fascinace vraždou je postaletí známý adodnes neobjasněný fenomén.

Někteří znich se chovají… no, jako… hovada?

Sočima navrch hlavy, jako vtransu, šlapou vkrvi uniklé ztěla nebohé slečny učitelky.

Kouří cigarety anedopalky zašlapávají, kde je napadne.

Jeden muž, když zjistí, že vkuchyni vumyvadle je zakrvácená voda, doní jakoby omámen dokonce vkládá ruce…

Četníci vzápětí posvém příjezdu sice rychle sjednají pořádek ačumily vyženou. Ale místo činu je kontaminováno, bude obtížné zjistit, které stopy zanechal vrah akteré pocházejí odzpitomělých venkovanů. Služební pes sice ponějakých stopách vyrazí, ale ukáže se, že ty patří jednomu zezvědavců. Přes veškeré problémy se četníci snaží ohledat místo činu snáležitou profesionalitou.

***

Zpráva ČTK z8. 2. 1928. BESTIÁLNÍ VRAŽDA NA CHEBSKU. 32LETÁ UČITELKA OBĚTÍ VRAHA. Vosadě Saltenstallung [správně Galtenstallung – pozn. aut.] patřící kobci Promenhof […] byl dnes dopoledne odhalen strašný zločin. Přede dveřmi svého bytu byla nalezena mrtvola 32leté učitelky Marie Fritscheové. Dle všech známek byla učitelka zavražděna. Mrtvola, úplně oblečená, má roztříštěnou hlavu akromě toho má proříznuto hrdlo nožem, který byl nalezen nedaleko. Vruce měla ještě klíče odbytu. Je domněnka, že vrah učitelku přepadl udomovního prahu. Zavražděná učitelka, velmi hezké děvče, požívala všeobecných sympatií.

Opachateli apříčině jeho činu není dosud ničeho známo. Namísto činu se odebrala soudní komise.

***

Zprotokolu oohledání místa činu: (Zavražděná)… Ležela nabřiše, hlavou směřovala kekuchyňským dveřím. Vlasy nazadní části hlavy byly rozcuchány, obě ruce jakož iobličej potřísněny krví. Límec pláště byl částečně roztržen anaříznut. Hlava byla napravé straně krku velkou zející řeznou ranou částečně oddělena odtrupu. Vkaluži krve zčásti pod hlavou, zčásti vedle mrtvoly ležel asi 40 cm dlouhý provaz, druhý kus ležel kolem krku. Pravá ruka držela klíč, hodící se kekuchyňským dveřím. Narohožce před těmito dveřmi ležel stolní nůž, který byl potřísněn krví ananěmž lpěly vlasy zavražděné. Odmrtvoly vedly skoro souběžně probíhající krvavé pruhy až doblízkosti kraje stupňů upředních domovních dveří, kde se rozšířily vevětší krvavou skvrnu […] Napůdě zjištěny byly otisky podpatků mužských bot, které vykazovaly charakteristickou kresbu podobře zachovalých gumových podpatcích. Nadomovní půdě inaschodišti kní nalezeno několik cigaretových oharků zpotištěného papíru. Zjištěno bylo, že tyto cigarety obsahovaly obyčejné listí zvišní nebo třešní. Naschodech vedoucích napůdu byl nalezen chléb, který byl najedné straně olámán, nadruhé straně okousán. Schody napůdu jsou zařízeny tak, že se nanich může lehko osoba schovati zavrcholem zídky, takže je pro osobu pohybující se vchodbě kpředním domovním dveřím neviditelna doté doby, až dotyčná osoba stojí souběžně svrcholem zídky. Vkuchyňských kamnech byly nalezeny mezi popelem kovové zbytky peněženky. Ačkoliv bylo zjištěno, že zavražděná vkritický den musila míti usebe alespoň 800 Kč, nebyly žádné peníze nalezeny.

***

Pitvu Marie Fritscheové provedou 8. února 1928 vmárnici hřbitova vobci Heiligenkreuz dva lékaři. Jedním znich je tamní obvodní lékař MUDr. Hans (Johann) Girschick.

Zapamatujme si jej!

Pohřeb Marie Fritscheové koná se vHeiligenkreuzu zamohutné účasti lidu 11. února 1928. Předchází mu zádušní mše vnabitémmístním kostele.

Farář Karl Scharnagl promluví velmi emotivně, rozjitří už tak dosti truchlivé pocity análady, ale hlavně nechtěně výrazně přispěje kzaměření brzkých událostí, jejichž dramatičnost aabsurdita nemá obdoby.

„Temná noci, žaluji tě, že jsi svou temnotu propůjčila ktak černému činu!“ volá vzrušeně farář. „Ale ještě větší temnota může panovat včlověku, který si myslí, že noc skryje jeho vražednou cestu kpoklidné budově školy, neboť se odvážil dobouřlivé noci, aby spáchal zločin! Vrahu divoký, slepá vášeň musela zuřit vtvém srdci, když této hrozné noci vyla zimní bouře! Zvažuješ, zda zaklepáš? Se lží překračuješ práh. Zmocňuješ se bezbranné ženy, sledující tě se smrtelným strachem! Zvažuješ, zda napadnout sirotka, kterého nikdo nemůže ochránit? Ty ničemný, slyš její třesoucí se hlas! Bráníš jí křičet? Jen počkej, útlak chudých aosiřelých volá knebesům potrestu! Co chceš? Peníze? Těch pár bankovek, které byly usilovně uspořeny? Vezmi si ty krvavé peníze ajdi! Co zamýšlíš? Polož ten nůž! Už jen myšlenka musí tu ubohou zabít! Co, ty jí nedopřeješ to namáhavé, osamocené, starostiplné bytí? Ó Bože! Teď je vše pryč! Rudý proud krve– nevinná krev, ta Ábelova, volá knebi potrestu.“

Vdalší části své řeči, kterou farář Scharnagl věnoval životu apráci zavražděné, zazněla vnásledujícím dění často citovaná věta: „Ano, snejvětší pravděpodobností musela opustit svůj život, neboť nechtěla překročit Boží přikázání. Tím se tato dobrá učitelka zlesní vesnice, nezapomenutelná aobdivuhodná, dostala svou smrtí mezi velké lidi naší doby […] Záludnost osudu musela vést pero zavražděné při posledním zápisu dotřídní knihy, který se týkal probírané látky azněl: Deset Božích přikázání. Musíš věřit vBoha. Nesmíš zabít!“

Co tím farář myslel?

Které nebo která Boží přikázání nechtěla zbožná amravně čistá Marie Fritscheová překročit, načež kvůli tomu přišla tak strašlivým způsobem oživot?

Později bude jeho řeč označena za„lidový soud nad pachatelem“.

Lidí přišlo napohřeb tolik, že se nahřbitov ani nevešli. Avětšině asi kolovala hlavou otázka: Je mezi námi také vrah?

Je tady?

***

Připomínáno jest, kým zvěčnělá Marie Fritscheová byla.

Jak se cítila vtom drsném asurovém kraji?

Jak trávila volný čas?

Počem ta mladá žena toužila, očem snila?

Dopadnout pachatele!

***

***

Je to tak.

Chlapcovo vyprávění apsaní jsou pouhým výplodem jeho romanticky založené fantazie (chlapec prý rád čte indiánky).

Kuvedení úřadů vomyl došlo vziskuchtivém úmyslu, aby byla získána vypsaná prémie dvakrát 5000 korun (připomeňme, že odměnu vevýši 5000 korun zazprávu vedoucí kdopadení vraha vypsal dr.Girschick astejnou částku také Emilie Fritscheová, teta zavražděné učitelky).

Anaobjasnění této možnosti leží největší váha. Chlapcova jednání jsou ovlivňována zjisté strany, která má zájem natom, aby zavedla podezření zpachatelství falešným směrem. Soudí list. Nebo sám dr.Girschick, ale to zde nehraje roli, protože Egerer Zeitung stojí implicitně najeho straně, aje proto rovněž cílem útoků Hanse Zirwicka aspol.