NOVÁ VĚDECKÁ ÉRA?

Marek Hrubec a Martin Kopecký (eds.)

NOVÁ VĚDECKÁ ÉRA?

Od byrokratické komerce ke kreativitě ve veřejném zájmu

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Recenzenti:

Doc. PhDr. Ladislav Hohoš, CSc.

PhDr. Jiří Loudín, CSc.

© Filosofický ústav AV ČR, v. v. i., 2021

Copyright © Joe Feinberg, Anke Grotlüschenová, Radim Hladík, Marek Hrubec, Martin Kopecký, Martin Profant, Stanislav Štech, Emil Višňovský, 2021

Cover Art © Žaneta Kortusová, 2021

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0029-2 (print)

ISBN 978-80-278-1070-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1071-0 (mobi)

ISBN 978-80-278-1072-7 (pdf)

Obsah

Úvod: Od byrokratické komerce k vědecké kreativitě ve veřejném zájmu

Marek Hrubec a Martin Kopecký

Akademická produkcia poznania a jej hodnotenie

Emil Višňovský

Jak se proměnil akademický svět pod tlakem na výkon a vykazování

Stanislav Štech

Proti grantům

Joe Feinberg

Závislost na GAČRu: Projektové dedikace publikačních výsledků z perspektivy vědních oblastí

Radim Hladík

Politika, vzdělávání a výzkum – varianty těsných a napjatých vztahů

Martin Kopecký

Co mlel český kafemlejnek aneb jak je důležité míti Humboldta

Martin Profant

Kritické humanitní a sociální vědy. Od lokální interní kritiky k transnacionální strukturální změně

Marek Hrubec

Politická gramotnost a globální kompetence

Anke Grotlüschenová

Seznam literatury

Informace o autorech

Summary

Úvod: Od byrokratické komerce k vědecké kreativitě ve veřejném zájmu

Marek Hrubec a Martin Kopecký

Tato publikace se věnuje kritice a vysvětlení byrokraticky a komerčně deformovaného pojetí vědy a jejích institucí v posledních desetiletích a mapování alternativních možností pro novou vědeckou éru. Reflektuje současné diskuse ve skupinách vědců, univerzitních pedagogů a různých skupin občanů s cílem více otevřít tyto debaty dalším účastníkům ve veřejném prostoru. Impulzem pro naše diskuse byla skutečnost, že se neoliberální a následné ordoneoliberální (viz níže) pojetí vědy již podařilo novými normami v České republice omezit. Konkrétně byla díky úsilí mnoha lidí přijata především nová kritéria Metodiky hodnocení výzkumných organizací a programů účelové podpory výzkumu, vývoje a inovací (M17+) a prosazen nový zákon, který začal platit v únoru 2020.[1] Jelikož však pandemie přišla ve stejný čas jako nový zákon, v akademických institucích převládala setrvačnost a v různých institucích se odlišnými způsoby více či méně reprodukuje, ale i překonává předchozí přístup k vědě. Ustavování nové vědecké éry je patrně během na delší trať a bude muset být transnacionální záležitostí, neboť problém není jen českým specifikem, ale také předmětem mnoha sporů v Evropě, Severní Americe a některých dalších částech světa.

Hned na začátku je třeba zdůraznit, že v této publikaci se věnujeme pouze humanitním a sociálním vědám, neboť přírodní a technické vědy mají svá specifika. Jistě ale mají některé společné body s naším tématem, včetně pojetí vědy obecně, kterému se zde věnujeme. Jejich tematizace však vyžaduje zvláštní pozornost v samostatném pojednání. Tato kniha má svůj rámec, který vyplývá z návaznosti na předchozí akce,[2] a volně navazuje na práce vydané nejen v zahraničí,[3] ale také v Česku a na Slovensku,[4] které se tématu věnovaly a v mnoha ohledech přispěly k jeho objasnění.

Komerční a byrokratická deformace akademické sféry vychází z neoliberálních imperativů rozvíjených v okcidentálních zemích od konce sedmdesátých a na začátku osmdesátých let, jež se v akademických institucích v různých zemích začaly uplatňovat především kolem roku 2000, přestože právní kodifikace těchto trendů přišla někde o trochu později, například v Česku roku 2008. Navzdory tomu, že tyto tendence byly nejprve spojovány s privatizačními snahami o odmítání vládních zásahů, po globální ekonomické krizi začaly být v řadě zemí účelově prosazovány korporacemi spolu s vládami pomocí státu, tedy způsobem, pro nějž se používá například označení ordoneoliberalismus[5]. Ještě komplexnější a nepřehlednější situace byla vytvořena nástupem populistických stran a hnutí v různých zemích.

Uvedená deformace akademického prostředí způsobila celou řadu problémů, jež uvádějí do vzájemných sporů jednotlivce i celé instituce v Česku a v mnoha dalších zemích. Snahy o transformaci vědce v podnikatele ve vědě, který si musí získávat finance prostřednictvím grantů a jinými způsoby, způsobuje silnou závislost na projektovém financování, které přestalo být jen dobrovolným doplňkem. To s sebou přináší výrazné omezení vědecké činnosti kvůli nutnosti věnovat se různým byrokratickým časovým limitům stanoveným grantovými harmonogramy. To rovněž vyžaduje normativní přizpůsobení (včetně politického) grantovým hodnotícím panelům. Další dimenzí této otázky bylo, a do jisté míry v řadě institucí stále je, přeceňované unifikované hodnocení výsledků vědy, včetně veřejných institucí, podle kritérií časopiseckých databází vlastněných v hlavních případech privátními firmami. Dalším rozměrem je predátorství velkých zahraničních nakladatelských domů, které si přivlastňují nemalý zisk pramenící z publikování textů napsaných také v institucích placených z veřejných financí. Tím sice výčet problémů nekončí, ale na úvod to stačí.

Místo realizace mnoha fragmentovaných pouze několikaletých grantových projektů by se měl klást opět důraz na dlouhodobé institucionální financování veřejných institucí: Akademie věd, univerzit a dalších institucí. V současné globální době to samozřejmě vyžaduje silnější mezinárodní a transnacionální platformy těchto organizací. Posun směrem k vědecké kreativitě ve veřejném zájmu ovšem vyžaduje redefinici pojetí vědy, jež je elitářsky uzavřeno potřebám, které vyjadřuje obyvatelstvo. Nestačí se však přitom jen formálně deklaratorně odkazovat na možnosti občanů a občanské společnosti zapojit se do tohoto procesu, jako tomu bylo od devadesátých let, kdy reálně byla moc občanů fragmentována a umenšována silnějšími ekonomickými a byrokratickými strukturami, které deformovaly rovněž vědu. Vyžaduje to naopak vytváření komplexních institucionálních předpokladů rozvíjení propojených místních a globálních aktivit vědců i občanů.

Do této knížky přispěli autoři ze střední Evropy, konkrétně z České republiky, ze Slovenska a z Německa. Nejvíce článků je od českých autorů, neboť cílíme na lokální podmínky. Tyto otázky jsou nicméně rozebírány v širším evropském a obecněji západním kontextu, jelikož analyzované problémy se v posledních desetiletích přelévaly především z USA do ostatních zemí severoatlantického prostoru a některých dalších oblastí světa. Proto jeden z autorů vysvětluje také svoji zkušenost z USA, odkud původně pochází.

Publikace sestává z osmi článků, jež jsou spolu tematicky provázány, nicméně je lze rozdělit do čtyř částí. První část, zastoupená dvěma články, uvádí obecněji do tématu a vymezuje jeho prostor. První z nich napsal Emil Višňovský z Ústavu výzkumu sociální komunikace Slovenské akademie věd a z Katedry filozofie a dějin filozofie Filozofické fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě, který má nedávnou zkušenost také z pozice místopředsedy Slovenské akademie věd. Ve svém článku se kriticky věnuje proměně akademické produkce poznání v moderní době s akcentem na transformaci vědecké práce, institucí a jejich hodnocení od začátku období neoliberálního kapitalismu do dneška. Druhý příspěvek toto téma specifikuje rozborem právě této doby, konkrétně analýzou proměny akademického prostředí pod tržním tlakem na výkon a tomu odpovídajícího vykazování výsledků akademické práce. Toto pojednání pochází z pera Stanislava Štecha z Pedagogické fakulty Univerzity Karlovy, který čerpá své poznatky rovněž ze svého působení, kdy byl prorektorem této univerzity.

Druhá část knihy obsahuje dva články, které na základě své vlastní zkušenosti a teorie vědy napsali Joe Feinberg a Radim Hladík z Filozofického ústavu Akademie věd ČR. Mapují problematické důsledky tohoto pojetí vědy na jeden jeho důležitý aspekt, konkrétně na finanční zajištění vědecké práce prostřednictvím grantů. Očekávání získání grantů má závažné negativní dopady na talentované vědce, kteří nejsou fundraisery. V současném systému jsou proto více oceňováni finanční „vědečtí“ manažeři před vědci. Závislost na grantových agenturách je dobře patrná na dedikacích publikačních výsledků.

Třetí část knihy se zabývá dopady upadajícího akademického prostředí na vzdělávání a na jeho vztahy k výzkumu. Martin Kopecký z Filozofické fakulty Univerzity Karlovy a Martin Profant z Filozofického ústavu Akademie věd ČR ukazují těsnou provázanost s problematickými politickými tlaky v oblasti výzkumu, hodnocení vědy a vzdělávací politiky. Do nedávna uplatňované hodnocení tzv. kafemlejnku má stále svá přetrvávající chapadla, jež nadále částečně produkují provoz na vědeckých a pedagogických institucích. Autoři probírají varianty vztahu mezi politikou a vědou a v těchto souvislostech komentují možnosti kriticky zaměřeného výzkumu ovlivňovat politiku.

Marek Hrubec z Filozofického ústavu Akademie věd ČR a Anke Grotlüschenová z Pedagogické fakulty Univerzity Hamburk v poslední, čtvrté části publikace směřují od kritiky a vysvětlení současného nevyhovujícího stavu v akademickém světě k potenciálním alternativám. Snaží se propojit dílčí témata a artikulovat potřebný širší tematický okruh pro další diskuse. Ukazují, že zakotvení humanitních a sociálních věd v interní kritice, jež čerpá zezdola z kritické demokratické participace v lokální pospolitosti, se musí vyrovnat s externí kritikou, jež interní podmínky přesahuje. Pro rozvinutou participaci občanů a vědců je přitom nutná strukturální transformace současných společenských institucí, bez nichž se participace fragmentuje. V současné globální době to znamená například institucionální zvládnutí vzdělávání občanů k politické gramotnosti v oblasti získání globálních kompetencí, jež jim umožní realizaci lokálního i globálního občanství. Globální politická gramotnost by měla občanům umožnit demokratický výkon moci při překonávání transnacionálních ekonomických a dalších tlaků.

Uvedené čtyři části publikace (identifikace deformované proměny akademického prostředí, granty, vzdělávání, otevření prostoru alternativám) jistě nevyčerpávají všechny tematické okruhy, s nimiž se v degradovaném akademickém prostředí v systému akademického kapitalismu v posledním období setkáváme. Nicméně snad budou vhodným příspěvkem do veřejné debaty,[6] jež by měla postupně napomoci redefinovat nová kritéria kladená na smysluplnou vědu, s ní spjaté vzdělávání a jejich hodnocení. Záměrem je mapovat témata a otázky, které se na akademických institucích začaly skutečně diskutovat a které jsou spojeny s potřebami občanů a veřejným zájmem. Společně by se tak mohlo dospět k větší krystalizaci názorů. Doufáme, že kritické humanitní a sociální vědy nebudou v dalším období marginalizovány a získají ve veřejné sféře větší význam, aby budoucí vývoj nemusel směřovat k různým formám disentu či exilu.

Akademická produkcia poznania ajej hodnotenie

Emil Višňovský

Úvod

„Vzdelanostná“ (respektive „znalostná“, „vedomostná“, „poznatková“) spoločnosť je charakteristika súčasnej doby akultúry, vktorej „epicentre“ diania je zvlášť akademická sféra (Akadémia vied auniverzity) ako kľúčový aktér tvorby spoločenského bohatstva. Táto problematika si vyžaduje kritickú postdisciplinárnu analýzu. Kým vo svete sa už desaťročia takýto výskum rozvíja,[7] vnašom domácom kontexte, vktorom sú veda avzdelávanie takisto označované zastrategické faktory, zostávajú skôr vrovine politických proklamácií či sociálnych vízií než vrovine socio-kultúrnej reality. Spoločenské postavenie aohodnotenie nezodpovedá ich významu ani nárokom, ktoré sa nane deklaratívne kladú. Procesy produkcie poznania avzdelania, ktoré sú vkompetencii akademického sektora, tj.akademických inštitúcií základného výskumu auniverzitného vzdelávania, však vo svete iunás ostatné desaťročia čelia zásadným výzvam natransformáciu dotakej miery, že to otriasa ich akademickou identitou.[8] Ide osociokultúrnu situáciu, sktorou sa musia vyrovnávať predovšetkým samotní aktéri vtejto sfére, akademici, či už ako vedeckí alebo univerzitní pracovníci, respektive ako členovia amanažéri akademických inštitúcií aobcí.

Vtomto príspevku sa obmedzím napoznámky ktrom témam: 1. akademické inštitúcie aich charakter, 2. akademická práca ajej charakter, 3. akademické hodnotenie inštitúcií apráce.

Akademické inštitúcie

Neoliberálny kapitalizmus je vyvrcholením moderného inštrumentálneho spojenia poznania stechnológiou amocou, ktoré začalo vedeckou revolúciou vdobe F. Bacona aR. Descarta apokračovalo osvietenstvom, pozitivizmom, industriálnym 19. storočím až posúčasnú informačnú spoločnosť. Namiesto spojenia vedenia sčlovekom, jeho formovaním achápaním sveta, vedenie ovládol globálny kapitál, ktorý si vytvára špecializované inštitúcie naprodukciu avyužitie vedenia. Tak ako vére industriálnej (ipred ňou), aj vdnešnej postindustriálnej ére kapitál dokáže zabezpečiť vysokú efektivitu tak materiálnej, ako aj intelektuálnej (duchovnej) produkcie. Akadémie vied, univerzity iďalšie mimoakademické subjekty (rezortné apodnikové výskumno-vývojové inštitúty, súkromné či vládne „think-tanky“, edukačné akonzultačné firmy atď.) „zásobujú“ spoločnosť až neprehľadnou „nadprodukciou“ najrozmanitejšieho poznania avzdelania.

„Klasické“ akademické inštitúcie zostávajú primárnym anajdôležitejším zdrojom poznania avzdelania. Boli však začlenené do„priemyselného“ kontextu, tj.kontextu strojovej masovej produkcie so všetkými dôsledkami ako jeho čím ďalej tým dôležitejšia zložka, takže aj spoločenské nároky, požiadavky aočakávania voči týmto inštitúciám sa začali odvíjať odtohto konceptu.[9] Je úplne zrejmé, že produkcia poznania avzdelania sa sjej prudkým rozvojom odpolovice 20. storočia dostala dopoliticko-ekonomického područia.[10] Spolu stým sa začal modifikovať asnástupom neoliberalizmu koncom 1970-tych rokov[11] radikálne transformovať aj charakter akademických inštitúcií.[12] Napriek tomu, že neoliberalizmus ako ideológia apolitika sa zásadne „zaslúžil“ ovíťazstvo Západu vstudenej vojne, odborné analýzy nášho domáceho akademického prostredia poroku 1989 tento fenomén takmer vôbec nezachytili, respektive až postupne neskôr.[13]

Čo je teda podstatou, poslaním afunkciou akademickej inštitúcie? Aj keď naotázku nemožno odpovedať abstraktne mimo historického aspoločenského kontextu, je zrejmé, že dnes je to naozaj „produkcia poznania avzdelania“ (pokiaľ akceptujeme namiesto termínu „tvorba“ termín „produkcia“). Vtom nie sú akademické inštitúcie nijako samostatné či autonómne vzmysle izolovanosti odspoločnosti. Sú jej súčasťou aspoločnosť prostredníctvom vlády, politiky, hospodárskej sféry, verejnosti amédií vznáša voči nim viac či menej oprávnené požiadavky. Preto celkový charakter spoločnosti akadémiu „nepustí“ ani sa odnej odtrhnúť, ani sa uzavrieť dosvojej zle povestnej „slonovinovej veže“. Anepustí ju ani veľmi sa odkloniť odpreferovaného či dominantného modelu. Ak je teda charakter spoločnosti aštátu neoliberálny, akadémia auniverzita by mohli mať iný charakter len vtom prípade, ak by sa im podarilo prejsť nejakým spôsobom (otvorene či skryto, viac alebo menej) do„disentu“.

Ďalej je tu otázka realizácie tohto poslania. Akademické inštitúcie majú možnosť, ale aj povinnosť vrámci všeobecne deklarovanej akademickej slobody asamosprávy zadefinovať si svoju konkrétnu víziu amisiu, teda strategické ciele aspôsoby ich dosahovania. Vtomto im musí byť daná zo strany spoločnosti štandardná miera autonómie adôvery, ale aj podpory. Samozrejme, akademici musia vtom preukázať svoje kompetencie. Ich manažmenty musia zabezpečiť formuláciu svojej vízie amisie apotom aj ich realizáciu. Zamestnanci musia vedieť, čo je produkcia poznania (veda) amusia sa nato sústrediť, zorganizovať si prácu.[14] Musia jednoducho vedieť, očo vo vede ide, ak vezmeme túto časť ich poslania.

Vo vede ide, samozrejme, opoznanie. Akademici majú „produkovať poznanie“, pretože to je cieľ ich práce, ako aj jej výsledok, zaktorí sú platení. Čo je však poznanie? Zfilozofického hľadiska vieme, že jeho pojem adefinícia– rovnako ako aj pojem vedy– nie sú také jednoduché ajasné, že sú skôr pluralitné, menia sa avkaždej dobe ispoločnosti sa zapoznanie môže považovať niečo iné.[15] Mal by teda skôr platiť princíp diferencie, podľa ktorého poznanie vkaždej vede má svoje odlišnosti, špecifiká. Napriek tomu minimálne zmanažerského hľadiska pozorujeme čosi ako „posadnutosť zjednodušovaním“, podľa ktorej sa hľadá akýsi „spoločný menovateľ“ či „jednotný“ znak akritérium každého poznania. Tak je možné zamieňať ho zaniečo iné, dnes je to najmä „publikácia“, „výstup“apod. Alebo informácie a„dáta“, teda údaje. Podľa neoliberálneho konceptu kvalitatívna odlišnosť nie je dôležitá, hlavne aby sa poznanie ako každý tovar dalo kvantifikovať, merať, obchodovať aspeňažiť so ziskom.

Podstatou aposlaním akademickej inštitúcie je teda byť „strechou“ a„zázemím“ pre akademických pracovníkov, poskytovať spoločenský akultúrny rámec,[16] podmienky, prostredie aprostriedky pre ich prácu. Ak je toto naplnené anapriek tomu sú akademické inštitúcie neproduktívne aneefektívne, problém bude celkom logicky vakademických pracovníkoch aich práci, vich schopnostiach amotivácii, odktorých závisia výsledky každej práce.

Akademická práca

Včom spočíva akademická práca?[17] Akademik ako vedec má skúmať, akademik ako vysokoškolský učiteľ má vzdelávať. Ba nielen to, akademik ako akademik má aj skúmať aj vzdelávať, respektive opačne avrôznom pomere. Vtejto časti sa zameriam len najednu ztohto dvoj-jedinného obsahu akademickej práce, najej vedeckú (výskumnú) zložku.

Podstatou každej vedeckej práce je skúmanie.[18] Skúmanie, výskum je druh systematickej ainštitucionalizovanej poznávacej praxe, vktorej postupujeme odnejasného aneurčitého krelatívne jasnému aurčitejšiemu, odproblémovej situácie kjej riešeniu. Skúmanie má dve základné podoby, ktoré sa prelínajú: empirickú ateoretickú. Vempirickej činnosti sme vpriamej, spravidla experimentálnej interakcii so svetom, vteoretickej činnosti spracúvame ainterpretujeme výsledky prvej, hoci obe sa vrámci deľby vedeckej práce rozvíjajú aj relatívne nezávisle odseba. Cyklus vedeckej práce je dlhodobý, nedá sa riadiť termínmi zbiznisu.

Je potrebné mať jasnú predstavu ocieli, ateda aj oprodukte vedeckej prace, keďže produkt je realizovaný cieľ (pochopiteľne, to platí vprincípe avrôznej miere, nie absolútne). Cieľom skúmania môže byť riešenie problému, objavenie nových javov afaktov, ich vysvetlenie apredvídanie, nová teória, vkaždom prípade však je to poznanie, ktoré nám slúži napochopenie sveta inás samých, nanašu orientáciu vo svete. Človek je svojou povahou skúmavá bytosť, preto existuje aj mimovedecké skúmanie, avšak vedecké skúmanie je predsa len to najlepšie skúmanie, akého sme my, ľudia, schopní. Výsledkom každého skúmania je vždy niečo konkrétne, napríklad vo fyzike to môže byť pochopenie avyjadrenie pohybu (Galilei), vchémii taxonómia prvkov (Mendelejev), vbiológii teória evolúcie (Darwin), vtechnike konštrukcia stroja (Watt), vpsychológii vysvetlenie duševných porúch (Freud), vekonómii pochopenie trhových mechanizmov (Smith), vhistórii interpretácia diania audalostí (Thukydides) atď. Vaplikovaných vedách je to patent, vynález, nový materiál, látka, liek, technológia atď. Vhumanitných disciplínach, ako sú história, etnografia, antropológia, psychológia či filozofia, je cieľom ivýsledkom práve tvorba textov — sú to textuálne, diskurzívne, lingvistické disciplíny svojou povahou. Ako je možné porovnávať či dokonca merať jedným metrom všetky tieto rôznorodé výsledky vied akto to vlastne chce aprečo?

Takže publikácia– auž vôbec nie citácia– nie je ani cieľom, ani výsledkom vedeckej práce– svýnimkou humanitných textuálnych vied, ktoré majú tvoriť texty, čo prírodné ani technické vedy priamo nemajú. Texty ztýchto vied sú– vabsolútnej väčšine vkolektívnom autorstve– prevažne správami oempirickom aexperimentálnom výskume ajeho výsledkoch (vmenšine sú to teoretické skúmania vpodobe špeciálnych textov). Samozrejme, že tieto správy sú nevyhnutnou súčasťou fungovania vedy, ale je až zábavným paradoxom, keď práve títo vedci, ktorí neskúmajú povahu vedy (lebo ani nie je predmetom ich výskumu), vytvárajú dominantný tlak navšetkých, aby naháňali počty publikácií acitácií apodľa toho boli hodnotení aodmeňovaní. Je to absurdita, ktorú treba najprv pochopiť, aby mohla byť zmenená aodstránená.

Ak chceme hodnotiť vedeckú prácu ajej výsledky, teda vlastne pracovníka ajeho činnosť, musia byť tieto výsledky vmoci asilách tohto pracovníka. Ale publikácia auž vôbec nie citácia, takým výsledkom, naktorý by mal vedecký pracovník zamerať svoje sily, nie je. Ato ani vhumanitných vedách, ktorých práca spočíva práve vtvorbe textov, lebo prázdne texty nikto nepotrebuje. Situácia môže byť práve opačná: môžete mať originálny vedecký výsledok, ale či, kto akedy vám ho publikuje anebodaj ho bude aj citovať, nie je anemôže byť vašou starosťou ako vedeckého pracovníka. Vytvoriť vedecký výsledok, publikovať ho acitovať ho sú tri rôzne asamostatné veci. Pracovnou povinnosťou vedcov je predovšetkým anajmä to prvé. Bez toho nemá zmysel ani to druhé atretie.

Akademické hodnotenie

Vedecké činnosti sú už od19. storočia inštitucionalizované. Vedecké inštitúcie sú organizácie, ktoré spoločnosť (štát alebo právnické subjekty) zriaďuje špeciálne navedecký výskum. Preto musíme rozlišovať inštitucionálne hodnotenie, ktorého výsledkom je udelenie tzv.inštitucionálnej akreditácie ako licencie navykonávanie výskumu, ahodnotenie samotných vedných odborov podľa ich výsledkov krozvoju poznania. Hodnotenie inštitúcie zahŕňa aj ďalšie záležitosti, najmä jej manažment acelkové vybavenie, ale kľúčové je hodnotenie vedných odborov, ktoré sú jadrom daných inštitúcií. Kvalitná inštitúcia má kvalitné vedné odbory, pretože one dbá avie, že ich kvalita spočíva vprínose kpoznaniu.

Rozvoj akvalitu vedeckého poznania však nemôžeme hodnotiť len aani primárne podľa počtov publikácií či citácií, nech už sú tieto akékoľvek. Toto je práve neoliberálna deformácia, doktorej upadla súčasná veda, ato nielen unás. „Jednotkou“– ato až naúroveň jednotlivých vedeckých pracovníkov– podľa ktorej treba hodnotiť vedeckú prácu každého, je „vedecké dielo“. Povinnosťou každého vedeckého pracovníka je tvoriť vlastné vedecké dielo, ktoré sa dá, ak treba, aj „merať“, hoci aj všelijakými počtami všelijakých výstupov či všelijakými „indexami“ podľa počtu ohlasov naň. Ale podstata vedeckého diela spočíva vjeho prínose dodaného vedného odboru, ato je potrebné hodnotiť konkrétne akvalitatívne. Je to určite náročnejšie, tak ako je náročnejšie tvoriť originálne vedecké dielo, než tvoriť množstvo vedeckých publikácií atie počítať. Toto je však tá správna cesta, naktorej vždy stála, stojí abude stať skutočná veda, hoci dielo môže spočívať len vjednej myšlienke, ako napríklad Cogito ergo sum alebo vjednej formulke „E = mc^2“. Iba vtom spočíva skutočný vedecký výkon.[19]

Pokiaľ ide oakademický život aprácu, vhodnotení, okolo ktorého sa ostatných už aspoň dvadsať rokov točí takmer všetko akademické dianie, nielenže sa postupuje všelijako nekompetentne aúčelovo, ale hlavne — toto nie je náš hlavný problém! Náš hlavný problém je tvorenie, tvorba, tvorivosť. Nemôžete hodnotiť, ak netvoríte. Jednoducho nebudete mať čo hodnotiť! Vyzerá to tak, že všetci sa starajú len ohodnotenie, ale nikto otvorenie! Môžete vymýšľať akékoľvek systémy hodnotenia, bodovania, „karentovania“ alebo čohokoľvek, môžete sa vtom dokonca predbiehať, kto vymyslí lepší systém — toto nie je problém. Problém je najprv tvoriť skutočné výsledky akademickej, tj.vedeckej, pedagogickej aumeleckej práce. Týmito výsledkami nie sú publikácie– tie sú len nástrojom amédiom– ale práve tvorivé príspevky doodboru, poznania, vzdelávania, výchovy akultúry, nech sa prezentujú vakejkoľvek forme. Teda tvorivé diela.

Záver