Copyright © František Kotleta, 2021

Illustration © Adéla Stopka, 2021

Cover art © Lukáš Tuma, 2021

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0030-8 (print)

ISBN 978-80-278-1073-4 (ePub)

ISBN 978-80-278-1074-1 (mobi)

ISBN 978-80-278-1075-8 (pdf)

Zdeňku Pobudovi, muži, bez kterého by česká fantastika neměla tolik úžasných podob a tolik krásných knih. S díky za nás všechny.

Z kanálů…

Klepl jsem do masky a zapnul noční vidění.

Šplouch!

„Možná bys…“

Při pohledu na Belcha stojícího po pás v tekutině, kterou po stovky let utvářely splašky, mazut, špína, mrtví potkani i lidé a kdoví co ještě sem všechno steklo ze světa tam nahoře, mě okamžitě přešel vztek, že vydal překvapivý, a hlavně hlasitý zvuk.

Opatrně jsem nohou prošlapal prostor mezi námi dvěma a hledal pevnou oporu. Pohybovali jsme se po nějakých starých trubkách, pod nimiž se nacházelo pohyblivé dno. Polák pomaličku klesal dolů jako akcie DEZATEGu poté, co jeho vlastníci za záhadných okolností opustili tento svět.

„Možná bys mi měl pomoct,“ zavrčel.

„Možná bych tě měl nechat zemřít za to, co mi dáváš do bigosu,“ usmál jsem se, i když to přes ochrannou masku nemohl vidět.

„U svatých kostí Lecha Kaczyńskiho, Czesi, wy żeście sōm ale blank ciule!“ zaklel rodák z Katowic česko-slezsky.

Vzhledem k tomu, že jsem během druhé války o Těšínsko pochytil polštinu i slezštinu, která v pohraničí přece jenom byla pořád ještě živá, jsem tušil, že máme být něco jako banda kokotů, ale ruku jsem mu podal. Mohl by mi nasrat na hlavu, a stejně bych tam pro něj skočil. Moc přátel mi v tomhle zkurveným městě nezbylo.

Podal jsem mu ruku a vytáhl ho ven. Temná slizká kejda po něm pomaličku stékala dolů. Naštěstí jsme na sobě oba měli inteligentní vodotěsné kalhoty i bundy a staré, ale zatraceně spolehlivé vojenské boty z umělé nanokůže.

„Víš, že to smrdí jako tvoje varšavská houbová omáčka?“

„Víš, že jste prohráli válku, pepíci?“ odvětil.

V tu chvíli se ale nedaleko od nás ozvalo další šplouchání. Okamžitě jsme zmlkli. Belch si očistil masku, aby vůbec něco viděl. Nacházeli jsme se v něčem, co byla kdysi částečně kanalizace a kolektory a od doby, kdy sem zavítal poslední revizní technik, určitě uběhlo přes sto let. Od té doby sem jenom stékalo svinstvo z praskajících trubek a kanálů. Ale i tady žili lidé. Praha – pevně ohraničená autonomními bojovými drony, bunkry a zátarasy před světem tam venku – se nemohla rozrůstat do šířky, a tak se ti bohatí tlačili nahoru a chudí dolů. Vždycky to tak bylo. Život ve věžích hradů a slumech podhradí se dost zásadně lišil i během režimů, které si hrály na to, že nastolí rovnost. Nakonec vždycky přišli papaláši a s nimi lidé odsunutí na okraj. A taky spousta krve a bolesti.

„Na,“ vytrhl mě Belch z planého filosofování. Rozepnul si plastikový batoh a podal mi pistoli. Měla na sobě pěticípou hvězdu.

„Co to je?“

„Makarov. Sovětská klasika,“ odvětil.

„Sovětská? Jako Sovětský svaz, co zanikl dřív, než měl můj pradědeček první erekci?“ ujistil jsem se a pistoli prozkoumal. Měla zásobník na osm nábojů ráže devět milimetrů.

„Pochybuji, že někdo z tvé rodiny kdy měl pořádnou erekci, ale ano, je to ze Sovětského svazu. Stalin se tím drbal na koulích, když mu ho kouřil Berija,“ odpověděl a vytáhl druhý historický kousek. Ten jsem znal z černobílých komiksů tisknutých na stonásobně recyklovaný papír, jež jsem četl v dětství – samopal Thompson, oblíbená zbraň americké mafie z předpředminulého století. Hot dogy, hamburgery a Al Capone byli moje dávná láska.

„Vykradl jsi muzeum?“ zeptal jsem se a dál prohlížel makarova. Vypadal funkčně.

„Něco takového. Jeden sběratel to u mě vyměnil za bigos.“

Co si budem povídat, dobrý bigos ze skutečného masa a zelí měl větší hodnotu než zastaralá bouchačka. Ale teď se nám hodilo to druhé. Co taky v kanále s bigosem.

* * *

Opatrně jsem se prodíral stojatou tekutinou. Mlčeli jsme dobrých tři sta metrů cesty. Slyšeli jsme jen kapání vody a vzdálené šramocení, které postupně sílilo.

Zastavil jsem se a počkal, až mě Belch dojde. Už nebyl nejmladší. Během česko-polské války, která skončila něčím, co by se dalo nazvat polské vítězství, v okamžiku, kdy se Česká republika rozpadla a ztratila o válčení se severními bratranci zájem, sloužil u speciálních jednotek. Jejich speciálnost spočívala ve schopnosti získat pro bojující jednotky proviant. Belch si poté v Praze zařídil polskou restauraci, aby nabyté válečné zkušenosti se sháněním exkluzivních potravin jako maso, vejce nebo zelí nějak zužitkoval. Když jsem mu řekl o své dnešní práci, přemluvil mě, abych ho vzal s sebou. Teď hlasitě oddechoval, což bylo trochu slyšet i přes filtr masky.

„Pořád chceš ‚zažít trochu toho vzrušení jako za starých dobrých časů‘?“ odrecitoval jsem po paměti jeho slova.

„Jebu ti matku. Soustřeď se raději na to, co je vepředu,“ zašeptal a zkontroloval kondom na hlavni thompsona. Tohle opatření kdysi zavedli do praxe američtí vojáci ve Vietnamu, kteří tak chránili své zbraně a munici před vlhkostí. Vůně vietnamské občanské války proto byla směsí napalmu a spálené gumy. Následkem toho se kvůli nedostatku prezervativů rozmohl v americké armádě syfilis, ale to už je daň za to, když dá člověk přednost okamžitému přežití před dlouhodobými riziky.

Ušli jsme dalších dvě stě metrů. Šramot sílil a zároveň se do něj prolínal nový tlumený zvuk. Přidal jsem do kroku.

* * *

Tam venku byl svět možná krutý a necivilizovaný, propadlý do zmaru a úpadku, a možná byla Praha vrcholem současné evropské civilizace, ale to, co se skrývalo ve střevech tohoto města, by v divočině nemohlo ani přežít. Tady to však vegetovalo skryto před denním světlem v něčem, co možná kdysi byl sklad nebo místnost s elektrickými rozvody. Teď odsud někdo prorazil soustavu tunelů, kterými se dalo dostat ven i jinak než přes břečku, v níž jsme teď stáli do pasu. V temnotě jsem díky infravizoru své masky viděl obrysy vysoké shrbené postavy.

„Kanálník,“ špitl Belch.

Říkalo se jim všelijak, ale „kanálník“ asi vystihovalo jejich podstatu nejlépe. Lidé, kteří žili mimo systém, většinou přebývali ve stanicích metra U, tedy nejspodnější ze tří tras. Na rozdíl od nadpovrchové S a luxusní N spojující magnetickou rychlodráhou nové centrum Prahy s luxusními okrajovými čtvrtěmi, byl vstup do prostor U-metra zdarma. Jenže jím také jezdili obyčejní obyvatelé města do práce. A když už byl někdo příliš velká troska i na U, prostě ho pár nařachaných týpků, co v životě nedokázali nic lepšího než bouchat dvanáctky ve výrobně umělého masa a mlátit slintající lidské trosky, poslalo ještě mnohem hlouběji. A stal se z něj kanálník. Někteří kanálníci žili pod povrchem už po několik generací. Vyskytovaly se mezi nimi zvláštní existence. Málokdo si mohl dovolit skutečné jídlo jako maso nebo nedejbože zeleninu a všichni jedli to, co se vyrábělo v laboratořích DEZATEGu nebo ARKASu, jenže kanálníci si nemohli koupit či vyhrabat z popelnic ani to. Od toho tu byli obyčejní bezdomovci a tuláci, výrazně vyšší kasta. Pro ty nejchudší zde byly kostky, které vyráběla mafie a různí pokoutní experimentátoři ze zbytků a biologického odpadu v ilegálních výrobnách, kde se nedbalo na kvalitu ani normy ISO. Šlo jen o to, zajistit spodině kalorie za pár šupů, a ještě na tom vydělat. Jenže po generace žít v temnotě, pít špinavou kaši místo vody a žrát tenhle humus, to dokázalo vrátit evoluci nejen nazpátek, ale vrhnout ji i úplně jiným směrem. Někteří z kanálníků už kvůli tomu ani nevypadali jako lidé. A tenhle mezi ně patřil.

„Zarchnch,“ ozvala se postava. Čistě teoreticky by nás neměl vidět, ale nejspíš slyšel lehké šplouchání hovnokaše, kterou jsme se brodili, nebo nás ucítil. Patrně jsme navzdory dvouhodinové cestě splašky pořád ještě dostatečně nepáchli, jak vyžadovala místní etiketa – EdMP. Eau de mrtvý potkan.

„Zarchn. Chrm chrm hrmla strm,“ zarezonovalo prostorem.

Odjistil jsem bolševickou vrtačku na kontrarevolucionáře.

„Zní jako moje bejvalka po flašce vína,“ zašeptal Belch. Udržovat „rádiový klid“ už nebylo třeba.

Kanálníka jsme pořádně neviděli. Pomalu jsme stoupali z vody a hnusosračka z nás jen crčela.

„Kurva, vlevo,“ špitl Polák.

„Co?“

„Je jich tu víc,“ vysvětlil.

Rozhlížel jsem se okolo, ale nikoho jsem ani s pomocí infra neviděl ani neslyšel.

„Jsi si jistý?“

„Vsadím na to levý varle.“

„Neprodal jsi ho za půl krávy Rusům?“

„Drž hubu,“ zavrčel nevrle Belch a natáhl americkou raritu. Možná byl ošlehaný vichry té nejpitomější války – tedy hned po třídenní řeži mezi Košickou federací a Žilinským císařstvím –, ale nebezpečná situace mu lezla na nervy. Zlenivěl.

Ušli jsme pár dalších kroků a já stále slyšel jenom zvuk před sebou.

„Tam,“ ukázal Polák na třetí hodinu. Měl pravdu. Něco se tam pohnulo. Vylezli jsme z břečky na pevnou vybetonovanou plochu. Rozepnul jsem dvojitě krytý gumový zip a vytáhl z boční kapsy signální světlici.

„Ztlum si kontrast,“ zašeptal jsem, odjistil ji a hodil doprava. Rudé světlo ozářilo prostor.

„Kurva.“

„A kurva.“

* * *

Před červenou září se rozuteklo dobrých patnáct postav. Viděl jsem jenom obrysy a míhající se stíny, ale působily děsivě. Některé v potrhaných špinavých cárech, jiné zcela určitě nahé.

„To by je mělo zahnat,“ usmál jsem se.

„Jen aby.“

„Nesýčkuj,“ zavrčel jsem, a dokud světlice ukazovala cestu, vyrazil jsem od bahnité srajdy směrem, kudy se ozýval hlas podobný Belchově bejvalce.

„Slyším ho.“

Nebyl jediný. I já jsem místo chrchlání a chrumlání najednou zaregistroval dětský pláč. Přidal jsem do kroku a přes zrezivělá železná futra vlezl do původně patrně servisní místnosti, která teď připomínala spíš jeskyni. Všude se válely staré krámy, hadry, kusy elektroniky a zrezivělé konzervy. Zbytkové světlo ze skomírající světlice mi pomohlo vidět pomocí masky všechno v dokonale vykreslených obrysech.

„Brum,“ uslyšel jsem z chuchvalce prastarých novin.

„Zarchn,“ kontroval hlas z levoboku. Stál tam chlápek, který vypadal jako kříženec Jiřiny Bohdalové, slavného avatara z večerníčků Rákosníček a útok robotů z mlhoviny Kočičí oko nebo Křemílek a Vochomůrka budují síť 7G, a hrocha.

„Stůj, mrdko!“ zakřičel jsem na kanálníka a namířil na něj pistoli.

„Cholera,“ zaklel vedle stojící Polák. Ruce se mu chvěly.

„Kdy jsi naposled střílel?“ zeptal jsem se ho. Jeho očividný strach mě zatraceně znervózňoval.

„Minulý týden… Na vrabce. Na člověka nikdy.“

„A kurva.“

„Kurva.“

* * *

Kanálník stál shrbený necelé dva metry ode mě.

„Zarchn?“

„Nemá moc rozmanitý slovníček,“ poznamenal Belch. Ignoroval jsem ho. Dítě, které jsme ve sračkách a jejich širokém okolí už dva dny hledali, se rozbrečelo někde u zdi po mé pravé ruce.

„Není možný, abys mi nerozuměl, kanálníku,“ promluvil jsem pomalu a nahlas a současně se úkroky přibližoval k tělíčku ležícímu v pelechu ze zmačkaných novin a starých letáků. Belch se mi držel po boku. Světlice dohasínala a obrysy zvolna ztrácely svou ostrost.

„Jenom si vezmu toho smrada a zmizím. Nic se ti nemusí stát,“ pokračoval jsem.

„Zarachan?!“

Slovo v lehké obměně znělo výhružněji.

„Wojciechu, dárky.“

Majitel nejlepší polské restaurace v celé Praze – pravda, také jediné – znovu rozevřel svůj vak a vytáhl z něj dva balíčky proteinových tyčinek.

„Je to výživnější než to smrádě. Nažere se z toho celá rodina. Půlka je s příchutí vánočního psa, to si budete čvachtat, a když to obalíte blátem, bude vám to chutnat jako domácí strava,“ mluvil jsem dál klidným hlasem a udělal dalších pár kroků k dítěti.

„Ne. Dítě mé. On Zarachan. Já Zarchn.“

Překvapil mě. Nevypadal moc jako příslušník téhož druhu, ale když promluvil, přeběhl mi mráz po zádech. Místo podivného monstra jsem v něm spatřil karikaturu zlomeného lidství vyhnaného až na dno a v mých útrobách se něco sevřelo. Jeho shrbená postava jako by se narovnala. Měl zdeformovanou páteř i obličej. Působil jako nějaký starý politik z počátku minulého století, na jehož jméno jsem si zoufale nedokázal vzpomenout, ale jinak to byl člověk. Naštěstí dítě začalo brečet hlasitěji a záchvat soucitu byl ten tam.

„Není to Zarachan. Je to smrad ze sirotčince Prokleté děvky Terezy. Tam ho musíme vrátit,“ odpověděl jsem mu a udělal další krok k šustící hromadě novorozenecké něžnosti.

Už jsme byli skoro u dítěte. Zarchn pořád stál a nehýbal se. Shýbl jsem se pro prcka. Ležel nahý v novinách a na břiše měl nějakou černou mazlavou hmotou namalované malé kolečko. Na jednom letáku jsem si všiml obrovského nápisu „Retrotýden v Lidlu“. Měl jsem pocit, že půjde o nějaké porno, ale ani tak jsem se zašpiněnou archiválií nechtěl ztrácet čas.

„Ne smrad. Oběť pro Vyzdvihovače,“ namítl Zarachan.

„Co, kurva?“ nechápal Polák. Jeho prudká otočka mě zaujala a podíval jsem se tam, kam mířil jeho pohled – u vchodu se začínala tvořit fronta kanálníků. Byli to chlapci a dívky jako buk. Tedy pokud máme na mysli plísní pokrytý buk vyrůstající pokrouceně na svět skrz kanálovou mřížku. Někteří vypadali hodně mladě, jiní staře a seschle. Většina na sobě neměla nic – vůbec nic. Jiní jen špinavé cáry. I přes masku s nanouhlíkovou filtrací se mi do nosu zavrtával houstnoucí odporný pach, kterému se nevyrovnal ani odér stoky, jejíž pozůstatky nám pořád ještě okapávaly z kalhot. Filtrace mě dokázala ochránit před viry i bakteriemi, ale na molekuly hnusu byla krátká. Kanálníci se od sebe dost lišili. Pár jich působilo zdeformovaně s podivně transformovanými tkáněmi. Jedné ženě visely z obličeje kusy kůže až k bradavkám malých prsou. Další chlap měl podobně protažené panděro poseté desítkami boláků. Měl ho naněkolikrát přelepené kusem nějaké plastové pásky, aby se mu nemotalo mezi nohama. Další měli různé výrůstky nebo vyrážky na obličeji plné hnisu, ale pár jich vypadalo, že by po důkladné sprše mohli klidně vyjít na povrch a nikdo by si jich nevšiml.

Levačkou jsem nabral plačící smrádě. Kanálníky to dost nakrklo. Začali syčet, vrčet a někteří vydávali i slova, kterých ale bylo tolik naráz, že jsem jim nerozuměl.

Křup.

Zvuku, jenž se mi ozval pod nohama, jsem nejdřív nevěnoval pozornost, ale pak mi i přes bytelné podrážky došlo, že těch křupavých věcí je tam víc. Risknul jsem pohled dolů a pár sekund netušil, po čem to, sakra, pajdám. Nakonec jsem se naštval, rozepnul zip na levém stehně a vylovil baterku.

Cvak, ozvalo se a má maska mě v prudké záři na chvíli nechala oslepeného. Brzy se však překalibrovala na světlo a já uviděl na zemi hromadu dětských kostí. Některé vypadaly dost čerstvě. To, co jsem momentálně drtil podpatkem, byl hrudní koš tak půlročního mimina.

Křupity křup, udělalo pár žeber, když jsem se snažil šlápnout jinam. Vztekle jsem se otočil a baterkou osvítil Zarchna a jeho návštěvníky. Světlo jim nedělalo dobře. Vrčeli, kňučeli a chránili si oči před bílým kuželem. Nyní jsem si mohl prohlédnout jejich těla lépe a spatřil pokožky podivně zažloutlé a zašedlé. Teprve teď jsem si také všiml, že někteří drželi v rukou železné tyče, háky a rezavé, podomácku vyrobené mačety.

„Ty vole, týden budu jenom na vodce,“ pronesl Belch a nahlas polkl. Nejspíš se snažil potlačit zvracení. Nebyl sám. Jenže nablinkat si do masky, no, to nebyl úplně nejlepší nápad.

Dětský pláč nabral na síle.

Posvítil jsem Zarchnovi do očí. Jeho žlutošedý obličej se zamračil a něco zachrochtal.

„Nechte nás odejít,“ pronesl jsem pevně. Masa kanálníků ale udělala krok vpřed.

„Nemáš u svých příbuzných zrovna autoritu,“ zakroutil hlavou Belch. Navzdory situaci jsem se rozesmál. Kanálníci však smysl pro humor neměli.

„Nechají zde oběť pro Vyzdvihovače. Odejdou,“ řekla rozhodně žena s bílými vlasy pokrytými kusy bláta, stojící v chumlu kolem vchodu. Zarchn souhlasně pokýval hlavou. Podíval jsem se na ženštinu s vyschlými prsy. Měla zakalené oči a pod kůží jí prosvítala žebra. I tak bych si ale tipnul, že za sebou neměla víc než tři křížky. V kanále se dlouhý a dobrý život nepěstoval.

Myslím, že jsem instinktivně zavrtěl hlavou, což si kanálníci logicky vyložili jako jasné gesto toho, že vyjednávat s námi nemá smysl.

* * *

Bariéra těl se pohnula. Kanálníci vyrazili vpřed jako jednolitá masa, bez ohledu na to, kdo měl v rukách železo a kdo jen špínu za nehty.

Prásk!

Bolševická vrtačka na reakcionáře třaskla prostorem a Zarchn se skácel k zemi.

„Není asi úplně chytrý ho střílet do kolena,“ zamumlal Belch a měl samozřejmě pravdu. Zatímco dítě se po zvuku výstřelu rozeřvalo ze všech sil, kanálníci se rozběhli proti nám. Polák je pokropil dávkou z thompsona. Vzhledem k tomu, že měl v bubnovém zásobníku sto nábojů, mohl si to dovolit. Střelivo .45 ACP jejich řady slušně pokosilo. Kanálníci před námi krváceli, řvali a padali k zemi, ale výstřely i dětský řev přehlušilo ječení, které k nám přicházelo zvenku. Ani jsme nestačili zařvat své obligátní „kurva“. Chlápkovi s panděrem omotaným páskou jsem provrtal sanici a sotva jsem uhnul rezavému hasáku, kterým kolem mě máchla kostnatá ženština. Prokopl jsem jí levé koleno a pak z dvaceti centimetrů vystřelil mezi oči nějakého chlapíka s bezzubými ústy plnými slin. Jeho krev, kousky mozku a střípky lebky se rozprskly kolem nás. Mě chránila maska, ale dítě dostalo nový červený nátěr.

„Áááá!“

Výkřik patřil mně. Šedivá kanálová zrůdička s prokopnutým kolenem se mi zakousla do lýtka. Nejspíš v agónii se jí podařilo prokousnout můj ochranný oblek těsně nad botou. Škubl jsem nohou a kopl ji do hlavy. Bolelo to jako čert. Ještěže jsem měl všechna očkování z časů, kdy nestála majlant.

Polákova nejistota byla ta tam, přecvakl samopal na střelbu jednotlivými náboji a pálil do masy před námi s jistotou pouťového frajera kosícího navoněné růže dobře kalibrovanou vzduchovkou.

Tedy až do chvíle, kdy ho jeden z chlápků nabral železnou tyčí do břicha. Zlomil se v pase a thompson mu vypadl z ruky.

Zavalila nás horda přicházejících posil. Podle hřmotu doléhajícího sem od bahnité břečky se k nám patrně řítili všichni obyvatelé podzemí.

* * *

Kopl jsem nejbližšího chlápka do podivně se houpajícího zažloutlého penisu. Ohnul se a v tu chvíli jsem ho vzal kolenem do hlavy. Zatímco kvílel bolestí, nabral jsem ho z boku a použil jako beranidlo na dvě ženy stojící s hasáky mezi námi a východem ze Zarchnovy sluje. Ječící a zmítající se dítě jsem se přitom snažil chránit vlastním tělem. Jedna z žen při nárazu sletěla na zem, druhá mě zkušeně praštila do ramene. Na nářadí jsem si všiml pradávného loga Dopravního podniku hlavního města Prahy.

„Čubko!“ bylo poslední slovo, které slyšela. Výstřel z makarova se jí zavrtal mezi žebra. Zapotácela se a začala lapat po vzduchu. Průstřel plic ji brzo připraví o život. Druhou ženu jsem střelil mezi oči. Její utrpení trvalo mnohem kratší dobu. Asi pikosekundu a půl.

„Cholera!“

Ohlédl jsem se ke sluji a spatřil Poláka zmítajícího se pod návalem těl. Ženy a muži do něj mlátili svými primitivními a tupými, ale o nic méně účinnými zbraněmi nebo jen rukama a drásali ho zuby i nehty. Svíjel se pod nimi, zatímco mu někdo strhl masku.

Zastřelil jsem dva útočníky a další odkopl. Konečně se mohl narovnat. Po obličeji mu stékala krev. Nejspíš vlastní i cizí. Snad měl taky všechna možná očkování, protože v nehtech a zubech kanálníků muselo být víc smrtících bakterií, než zbylo v bunkru Kim Čong Trumpa.

Prásk, oddělal jsem zamazaného kluka v montérkách, který se k nám s napřaženým šroubovákem hnal přes vodní plochu. Za chvíli v ní zmizel až po odstávající uši.

„Drž,“ podal jsem Belchovi makarova i řvoucí děcko.

„Je tam poslední náboj. Nech si ho pro sebe,“ zamumlal jsem a proběhl mezi raněnými a umírajícími kanálníky. Ze špinavé zkrvavené země jsem sebral thompsona. Koštoval jsem, že v něm zůstalo alespoň padesát nábojů. Úsměv, který mi to zjištění vykouzlilo na tváři, ale záhy zmizel. I kdybych s každým trefil naprosto přesně, na přesilu, jež nás obestoupila, by to stejně nestačilo.

* * *

Řada těl stála semknutá v půloblouku nějakých deset metrů od nás. Děcko řvalo, ale každému to bylo jedno. Skučeli i ranění a umírající kolem nás. Na nich ale, aspoň v tuto chvíli, nikomu nezáleželo. Tahle kavalerie, dorazivší příliš pozdě pro Zarchna a příliš brzo pro nás, nebyla kanálnická lůza. Tihle chlápci a ženy představovali něco jako zdejší pretoriánskou gardu. Nejenže nosili kalhoty, a někteří z nich i boty, ale vypadali i celkem obstojně živeně a náležitě osvaleně.

„Kolik jich je?“ zeptal se Belch. Po ztrátě masky viděl jen to, co mu dovolily paprsky mé baterky svítící na zemi někde vzadu v kutlochu, kde teď krvácel Zarchn.

„Asi stovka, možná víc,“ odvětil jsem popravdě. Řadili se jeden za druhého a v rukou měli nejen trubky a rozličné nebezpečně vyhlížející nářadí, ale i dlouhé tyče s ostrými konci. Prostě zatraceně efektivní oštěpy. Stáli bok po boku v několika řadách za sebou od kraje tekoucí břečky po stěnu na protější straně. Většina z nich byla nahoře bez, ale nebyl to tak strašný pohled jako na Zarchnovy kamarády a kamarádky.

„Máš náhradní zásobník do toho amerikána?“ poklepal jsem na thompsona.

Belch zavrtěl hlavou a děcko se pokadilo. Nedivil jsem se mu. Sám jsem měl namále.

„Tak jo, až řeknu ‚krleš‘, zdrhneme. Nakonec se sejdeme buď ve slovanským pekle, nebo u tebe v knajpě.“

„Jsem Slezan – a jako takový jsem poloviční Němec a čtvrtinový Žid. Podle mě neskončím ve slovanským pekle. Neumím ani gopnik. Dycky mám paty nahoře,“ ušklíbl se a otřel si stružku krve stékající mu do očí. Děcko začalo čůrat. Až teď jsem si uvědomil, že je to chlapeček. Vytvořil vážně pěknou fontánku.

„Krleš!“

* * *

Těsně předtím jsem z kapsy vytáhl čtyři světlice, odpálil je a hodil po kanálnících. Hned nato jsem zahájil střelbu. Historická relikvie se rozeřvala stejně spolehlivě a elegantně jako kterákoliv moderní bouchačka. Cítil jsem vůni starého strojního oleje a spáleného střelného prachu a kolem to vypadalo jako za hranicí Acheronu. Světlice kanálníky, zvyklé na tmu, oslnily a tím dokonale zmátly. Střelba pak mezi nimi způsobila slušný chaos. Belch se rozběhl do páchnoucí stoky s děckem v náručí. Já za ním. Při tom jsem střílel do každého, kdo pochopil, kudy se ubíráme. Byl to masakr. Zkurvený podzemní lovecký safari. Jeden raněný nebo mrtvý na dva, možná tři náboje. Lidé namačkaní na sebe se hnali vpřed, krváceli, padali, křičeli, ječeli a já pálil jako na ilegální Matějské pouti.

Dokud mi nedošly náboje. Nezůstal ani ten poslední pro mě samotného. Až Wojciech v poslední okamžik stiskne spoušť makarova, asi budeme muset dát hlavy dohromady.

* * *

Všude kolem nás cákala voda. Za chvíli jsem Poláka doběhl, chytl ho za volnou ruku a snažil se mu ukazovat cestu. Bez masky s nočním viděním byl prakticky slepý. Na rozdíl od kanálníků, kteří běželi za námi. V téhle břečce byli navíc jako doma. Ty, co se zorientovali hned a vyrazili za námi jako první, jsem sice nemilosrdně postřílel, ale další nás doháněli. Držel jsem samopal jako kyj a snažil se neztratit směr na několika odbočkách a soutocích jednoho páchnoucího břečkohnusu s druhým. Zatímco na povrchu bylo vody málo, tady jsme se jí zalykali. Bohužel ve formě, která připomínala spíš obsah hovnocucu než životodárnou tekutinu. Stoka šplouchala, pronásledovatelé povykovali a děcko brečelo. Musel jsem obdivovat jeho výdrž. Mně by došel dech už po prvních deseti minutách, ale fakan ječel nepřetržitě jako nějaká elektronická vánoční hračka od VEPu pro rozmazlený spratky. To tenhle rozhodně nebyl. Pokud to přežije, tušil jsem, že bude mít větší trauma než lecjaká paninka z N-úrovně, co viděla chcát na ulici houmlesáka a padly na ni mdloby.

Doháněli nás. Nejblíž se dostal nějaký vyhublý kluk. Měl dlouhé vlasy svázané do copu a na sobě jakousi divnou pláštěnku. V ruce kus dlaždičky vybroušený do tvaru pazourku. Vnímal jsem ho za sebou. Po centimetrech nás doháněl a pak se podporován křikem ostatních dostal na dosah ruky.

Šmrnk, ohnal jsem se thompsonem. Jako kyj posloužil skvěle. Praštil jsem kanálníka do hlavy a on ztratil balanc a zajel pod vodu. Zkusil jsem ještě zrychlit, ale docházel nám dech.

„Vlevo!“ křiknul jsem na Belcha. Po necelém kilometru zběsilého úprku se nám podařilo dostat ke schodům vedoucím z marastu. Po nich jsme sem ani ne před dvěma hodinami vešli. Pomohl jsem mu vylézt nahoru na asi dvoumetrový betonový převis pokrytý tlustou slizkou vrstvou. Musel jsem se při tom zapřít, chytit ho za nohu a vyzvednout nad ramena. Polák i děcko sebou plácli o beton.

„Iáááiááá!“ zaječel někdo za mnou a na záda mi skočila postava pokrytá břečkou.

* * *

Ponořil jsem se do hnusosračky až na dno. Někdo mě přitom držel pod krkem a mlátil mi do hlavy kusem železa. Částečně mě ochránila maska, ale hlavně smrdutá kaše, která tlumila sílu úderů. Neviděl jsem nic. Neprostupná tma. Zadržoval jsem dech a snažil se najít oporu pro nohy. Moc mi to nešlo, když mi kanálník visel za krkem jako klíště. Zkusil jsem se zapřít o dno a dostat hlavu na vzduch, ale marně. Další rána mě srazila zpět pod hladinu. Něčí ruka mi strhla masku a já nosem nasál ten humus. Měl jsem pocit, že šňupu hořící napalm. Další pokus postavit se mi nevyšel, a tak jsem to udělal naopak – sklouzl jsem doprava, kde končily železné trubky, a ponořil jsem se do hloubky.

Nohy mi zajely do pohyblivého bláta, ale útočníci ztratili balanc. Jeden se mě pustil, druhý mě stále držel za krkem. Teprve teď jsem upustil spolehlivého thompsona a nahmatal tělo kanálníka. Projel jsem prsty po žebrech dolů a dostal se až… no hurá, je to chlap, pomyslel jsem si a stiskem mu rozdrtil nečekaně velké koule.

Pustil mě, ale já ho pořád držel za mučené nádobíčko. Když na to přijde, jsem jako kanálový potkan. Zahryznu se a nepustím.

* * *

Konečně jsem se vynořil nad hladinu. Pustil jsem koule a chytil kanálníka za chomáč vlasů. Okamžitě jsem ho stáhl pod vodu. Schválně, jak dlouho v té břečce vydrží on.

* * *

Konečně jsem si mohl vytřít z očí mazlavý hnus a uviděl jsem všude kolem růžovou záři. Vycházela z víly.

„Tak to jsem asi mrtvej,“ pomyslel jsem si.

* * *

Z prvotního šoku mi pomohlo několik věcí. Zejména kanálníci. Ten, co jsem ho držel za vlasy pod hladinou, se stále snažil dostat nahoru. Druhý, jehož jsem svým úskokem předtím setřásl, teď vyplaval a hnal se za mnou. V záři růžového světla jsem také viděl skupinu dalších, kteří se ke mně plahočili srajdou. No a hlavně – víla byl ve skutečnosti víl.

Měl sice dlouhá měňavá křídla, jež zářila do prostoru, ale na ksichtě měl vous tak mohutný, že by v něm mohl chovat včely. U křídel jsem si všiml popruhů, které je upevňovaly přes růžový prošívaný overal. Fuchsiové antigravitační boty ho držely metr a půl nad hladinou a na pomalu tekoucí srajdě vytvářely soustředné kruhy. Měl sice metr dvacet i s podpatky, které na antigravitačních bagančatech působily obzvlášť zhůvěřile, ale rozhodně šlo o člověka.

„Kdo, kurva, jsi?“ vydechl jsem. Nebyl jsem jediný, koho vznášející se bytost překvapila. I mí pronásledovatelé se zastavili a civěli na něj.

Jsem duhová víla

V tvém pohledu slunce mám

Už nesu mrak

Jsem růžově bílá

Tančím, koukej se jak

Víl dorapoval zvonivým hlasem. Znělo to stejně hrozně jako ty retroodrhovačky, co teď letěly u pouliční mládeže z úrovně U.

„A mohl bys mi pomoci?“ vyhrkl jsem zoufale a praštil do obličeje kanálníka, který se ke mně nebezpečně přiblížil. Měl jsem konečně volné obě ruce, protože zatímco víl rapoval, chlápek, jehož jsem držel pod vodou, se mezitím utopil. Ať odešel kamkoliv, rozhodně to bylo lepší místo než to, kde žil.

„Jistě, pane Vachtene. Možná byste se měl opět ponořit do náruče této kávové řeky,“ pronesl víl a já si v tu chvíli všiml, že mezi třepotajícími se křídly má černou nádobu z kovoplastu. Zpoza světle modrého opasku vytáhl nějakou trubici, a když se ozvalo „cvak“, na jejím konci se zjevil malý ohýnek.

„Víla s plamenometem,“ zašeptal jsem, zhluboka se nadechl a znovu jsem se ponořil do břečky. Ještě jsem zaslechl:

Koukej, koukej duhový sál

Koukej, koukej duhový bál

A na tom bále chybí král!

Svět nade mnou se z růžové proměnil v červenožlutou. Zadržoval jsem dech určitě přes dvě minuty, ale pak už jsem to nevydržel a musel se vynořit. Nevěřil jsem, že to v kanále může páchnout ještě hůř, než když jsem přišel o masku, ale kombinace spálených lidských těl a sraček odpařujících se z hladiny řeky to dokázala.

Vrhnu se v seč

Tvým hořícím spánkům

Dávám duhovou stráž

Co voní po heřmánku

„Nechci odporovat chlapovi s plamenometem, ale po heřmánku tu nevoní vůbec nic,“ pronesl jsem a tahal z paty sliny, abych z pusy dostal zbytky břečky, jež se mi tam dostala.

„Jistě, také to cítím. Dokonce ani Jednorožčí parfém to nepřebije,“ pronesl smutně víl. Ocenil jsem, že přestal rapovat hovadiny, které lidé kdoví proč poslouchali před sto lety, a co hůř, teď se znovu vracely do módy. Na poznámku o Jednorožčím parfému jsem nereagoval.

„Mohl byste mi pomoci se odsud dostat dřív, než přiběhnou další kanálníci?“ požádal jsem, navzdory situaci docela věcně a klidně.

„Další? Došla mi náplň do plamenometu,“ vylekal se víl.

„O důvod víc, proč se odsud pakovat.“

„Ale prosím, beze všeho, ozvalo se z kouzelného sluchátka,“ odvětil chlápek a podal mi ruku. Netušil jsem, co to mele, ale stiskl jsem podanou ručičku a po chvíli jsme se oba vznesli nahoru. Boty musely makat na plný výkon, protože to šlo dost pomalu. Ale pořád lepší než nic. Vodou se k nám totiž brodily posily kanálnické pretoriánské gardy. Dopadl jsem na betonový povrch a uslyšel tiché broukání dítěte.

„Co to, kurva, je?“ ukázal vyděšený Belch na víla. Sotva při tom popadal dech. Vzpomínka na staré dobré časy mu dala zatraceně zabrat. Přesto se mu podařilo zajistit, že dítě nejen žilo, ale navíc přestalo brečet a zalykat se páchnoucím vzduchem.

„Duhová víla,“ vysvětlil chlápek třepotající se asi půl metru od nás.

„Musíme vypadnout, a to jakože rychle,“ ignoroval jsem oba, čapnul smrádě a rozběhl se po schodech nahoru. Děcko se okamžitě rozbrečelo.

… koblakům…

Opůl hodiny později jsme se dostali kdosud využívané servisní šachtě linky metra U. Nešlo to úplně snadno, protože jsme museli prolézt úzkou dírou, kterou si tu kanálníci vykopali pomocí primitivního nářadí. Víl nám pomohl vynést nahoru dítě amy se sBelchem navzdory vyčerpání vyštrachali úzkým otvorem došachty. Hned nato jsme ho zajistili pevným ocelovým krytem, který tu minulý týden instalovali technici zmetra vmarném boji snovými anovými průchody kanálníků napovrch. Nám ho otevřeli jen kvůli pátrání poztraceném sirotkovi. Teprve pak jsem si oddechl. Zvuky pronásledovatelů zanámi utichly už před dobrými deseti minutami, ale stejně jsem měl pocit, že stále cítím zazadkem jejich pach. Nejspíš jsme tak ale smrděli jenom já aPolák.

Šachtou jsme vylezli dostanice Veleslavín. Patrně zrovna vrcholila dopravní špička, ale vprostorách metra Ubylo plno pořád. Lidé tu nejen jezdili zmísta namísto, ale iobchodovali ažili. Dva špinaví chlápci snahým dítětem avílou… no, pořád jsme nebudili nejvíc pozornosti zevšech. Kousek odnás třeba postávala velikonoční zaječice. Podle tradice byla celá nahá, jen zanálního otvoru jí vyčuhoval plyšový ocásek. Vjedné ruce držela pomlázku spletenou zosmi drátů, vdruhé plastový košík. Lidé kní chodili sáhnout jí naprsa anechat se pro štěstí zmlátit. Čím větší jelita, tím víc štěstí pocelý rok. Dokošíku pak házeli drobné mince nebo kalorické tyčinky.

„Hej ty, dej se kBezpečnosti. Dostaneš zdravotní pojištění. Velký nábor pro muže sbudoucností,“ oslovil nás prakticky hned povstupu dostanice informační dron. Před chvílí bzučel uzaječice, ale ta ho odrazila svým ocasem.

Ignorovali jsme ho, stejně jako zprávy City News ochystaných primátorských volbách. Upozornil mě naně až Belch.

„To je ta tvoje šéfka, ne?“ dloubl domě loktem. Už zase držel vrukou prcka. Nějak ho uklidňoval. Já si zase přisvojil pistoli sposledním nábojem. Nad hlavami se nám třepotal víl, takže mi nachvíli zastínil pohled naobrazovku před námi. Stačilo ale naklonit hlavu, abych viděl holografické vysílání City News nad projíždějícím vlakem metra. Měl pravdu. Zrovna tam Mína vyprávěla osvých primátorských ambicích.

„Vyhodila mě,“ zabručel jsem araději přidal dokroku.

„Adivíš se jí?“ usmál se škodolibě Polák. Nato, že před necelou hodinou málem zaklepal bačkorama anaobličeji měl kromě hromady bláta amazutu iškraloup své vlastní krve, se tvářil nějak vesele.

Minuli jsme další velikonoční zaječici, která měla ocas dlouhý asi metr, vypadala nejméně nadva metráky azrovna pomlázkou vyplácela rodinku střemi dětmi, adostali se zestanice metra naulici. Kvalita vzduchu se příliš nezměnila, zato nanás čekali dva další vílové. Jeden kouřil obrovský doutník aposílal nahoru kvrcholům mrakodrapů kroužky růžového dýmu.

Unaveně jsem si sedl narozvrzanou lavičku sdvojitým hákovým křížem, symbolem Černé obrody, akonečně schoval dozáňadří bouchačku. Belch, původní majitel, neprotestoval.

„Tak jo, vy elfí čubky. Co jste zač aproč jste nám zachránili prdel?“ zeptal jsem se rezignovaně. Ne že bych duhovému stvoření ajeho plamenometu nebyl vděčný, ale co si budeme povídat. Zkanálu bych se ještě nějak dostal, ale když si pro vás mezi kanálníky přiletí vousatý víl zářící růžovým světlem, je jasné, že se brzy dostanete doparádního průseru.

Ajako vždycky jsem měl pravdu.

* * *

„Máme pro vás práci, poručíku Vachtene,“ pronesl víl sdoutníkem avypustil další růžový obláček.

„Už dávno nejsem ničeho poručík,“ povzdechl jsem si aPolák přitakal.

„Jo, meje umě nádobí aspí vtrojsměnným hotelu,“ přisadil si.

„Chce svámi mluvit madam Lota. Hned. Nerada čeká. To má posvém dědečkovi,“ vysvětlil konečně víl splamenometem.

„Ta Lota?“ povytáhl jsem zasviněné obočí.

„Je jen jedna Lota, pane Vachtene,“ usmál se duhový víl avtu chvíli se kousek odnás zastavila partička pěti rozjařených příslušníků omladiny. Mohlo jim být oddesíti dotřinácti. Dvě holky atři kluci, všichni vrůžových mikinách.

„Koukej, kapky se koulí, mám jich nadlani víc než ty!“ začal vyřvávat jeden zkluků. Vílové naně nadšeně zamávali.

„Dobře, jdu. Cokoliv, jenom abych nemusel poslouchat tu pitomou písničku,“ rezignoval jsem amrknul naPoláka kvůli zbrani. Jen pokýval hlavou, že si ji můžu nechat. Raději jsem ani nepočítal, co všechno jsem mu už dlužil. Své původní bouchačky, oblíbené K22, jsem musel střelit, abych zaplatit svůj nájem vtrojsměnném hotelu. Jeho princip fungoval, přesně jak název napovídal. Člověk měl přesně osm hodin nato, aby se vyspal, než ho vystřídá další nájemník. Vceně byla iiontová sprcha jednou zatýden. Sdílel jsem postel sjednou šlapkou atýpkem, co dělal hlídače vDEZATEGu. Šlapka byla fajn. Občas mi nechávala napolštáři bonbony. Týpek smrděl olejem ajednou jsme odněj se šlapkou chytli blechy. Ale člověk to bral srezervou.

„Vezmu smrádě kProkleté děvce Tereze,“ řekl Belch.

„Nezapomeň je zinkasovat. Já doufám, že tady kluci zase nezinkasují mě. Nerad bych je musel kouřit výměnou zavílí prach.

„Vylízat,“ opravila mě duhová víla splamenometem amohutným vousem. Vážně by mě to nenapadlo.

Vduchu jsem se pomodlil kvelikonoční zaječici, aby to loňské mrskání opravdu kněčemu bylo.

* * *

Pitomé písně jsem se ale stejně nezbavil. Vílové mě naložili dovznášedla, ajen co se odlepilo odzemě, pustili ten song vnějaké půlhodinové zremixované verzi. Kpůvodnímu archaickému projevu dávné zpěvačky se přidávali postupně všichni aktuální interpreti známí zhudebního pořadu City News Ukaž kozy nebo péro azazpívej. Předtím ale jeden zvílů vytáhl zkufru deku apoložil ji nazadní sedačku. Myslím, že až vystoupím, rituálně ji spálí. Ani jsem se mu nedivil. Celý jsem byl ulepený odbahnivé stoky azápach škraloupu zasychajícího nakaždém kousku mého těla aoblečení mě samotného neomráčil jenom proto, že votevřeném vznášedle začal proudit čerstvý vzduch.

Zachvíli jsme se dostali nad vrcholy mrakodrapů. Nad matkou měst zapadalo slunce acelé to působilo neskutečně romanticky. Kdybych denně nezažíval všechno, co se dělo tam dole, mohl bych nabýt dojmu, že žiju vnejšťastnějším městě nasvětě. Lidé, kteří pod námi zrovna nastupovali dovoňavého rychlovlaku nastanici metra N Košíře, si to nejspíš mysleli.

Brzy jsme se dostali nad nové centrum až kVEPTower, sídlu korporace VEP, jedné zpěti nejmocnějších firem, které prakticky ovládaly celý život vPraze. OVánocích jsem tu zažil pár horkých chvilek, ale měl jsem pocit, jako by se to všechno odehrálo vminulém století. Těsně jsme minuli jeden zbalkónů, naněmž rostly kavkazské jedle ověšené vyfouknutými vajíčky odskutečných slepic, pomalovanými tradičními velikonočními kosočtverci, ajá se přistihl, že si spolu spřehrávačem vznášedla unaveně broukám: „Vtvém pohledu slunce mám…“ Praštil jsem se preventivně dohlavy avtu chvíli jsme přistáli namalém heliportu naúrovni asi desátého patra odvrcholu.

Vyskočil jsem aodpadlo země pár kousků zaschlého svinstva. Podíval jsem se naoblohu aspatřil, že sem míří hromada vznášedel zevšech stran. Víláci mě provedli přilehlou terasou donevelké místnosti. Vypadala jako skleník. Zaplňovaly ji roztodivné rostliny, které jsem naživo nikdy neviděl. Některé voněly natolik intenzivně, že dokázaly částečně přebít imůj zápach. Mezi stromy zmizeli oba víláci azůstala jen duhová víla sprázdným plamenometem. Dovedla mě přes vykachlíčkovanou chodbu dokoupelny. Vodní koupelny, aby bylo jasno. Jakože koupelny se skutečnou vodou.

„Myl jste se někdy vodou?“ zeptala se mě zpoza mohutného vousu.

„Odpal, včelko Májo,“ zavrčel jsem azavřel mezi sebou alétající potvorou plastové dveře. Špinavou prackou jsem znesvětil prostor před bezdotykovým čidlem aposunkem prstu navolil studenou vodu. Naklonil jsem kní ústa ahltavě se napil.

* * *

„Pane poručíku?“ ozval se zaskleněnou zástěnou ženský hlas.

„Nejsem…“

„Ivana,“ pronesla.

„Neptal jsem se.“

„Postřehla jsem. Nejsem hloupá, pane poručíku.“

„Nejsem…,“ zavrčel jsem. Dokončovat tu větu mi připadalo zbytečné. Najednou se mi zastesklo povílech.

* * *

„Jako vy.“