Copyright © Lucie Salová, 2021

Cover © Žaneta Kortusová, 2021

Cover Art © Gabriela Fránková, 2021

Illustration © Helena Cinková, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0009-4 (print)

ISBN 978-80-278-1017-8 (ePub)

ISBN 978-80-278-1018-5 (mobi)

ISBN 978-80-278-1019-2 (pdf)

Noemi, Naomi a muži, jehož miluji

1

Konec ledna mívala Helena ráda pro jeho pravou zimní atmosféru. Holé větvoví stromů se konečně shýbalo pod tíhou čerstvě napadlého sněhu, ulice i trávníky se obalily do bílých pokrývek a lehce mrazivý vánek dával najevo přítomnost zimy každému obličeji na potkání.

„Eriku, potřebuji si na chvíli odskočit,“ poskakovala jako malá holčička a zápolila s dvířky poštovní schránky. „Eriku! Slyšíš?“

Erik zrovna odhazoval sníh na příjezdové cestě, aby se dostal do garáže. „Co potřebuješ? Odvezu tě, ale musíš počkat, auto je uvnitř,“ ukázal na hromadu sněhu přede dveřmi, kterou tam přes noc nahrnuli pluhaři.

„Ne, není třeba. Vezmu si sáňky. Vytáhni je, prosím, až se tam prokopeš,“ list papíru, který vylovila z poštovní schránky, zastrčila do kabátu a s úsměvem mrkla na svého ledového krále. Místo ledové hole měl sice lopatu, ale ta měla dost blízko k Thorovu kladivu. Když si Helena odmyslela Erikovy krátké světlehnědé vlasy a nahradila je blond po ramena, přidala pár centimetrů na výšce a o něco víc svalové hmoty… „Jo, hotový Thor.“

„Pokud chceš, můžu ti ukázat Thorovo…“

„Když jsi mi naposledy řekl, že mi ukážeš Thorovo kladívko, dopadlo to přesně takhle,“ rozesmála se na celou ulici a ukázala prstem na své těhotenské bříško, veliké tak, že si už skoro sama nezavázala tkaničky od bot.

„Takže žádný strach, ne? Těhotnější už být nemůžeš,“ chechtal se. Odložil lopatu a sehnul se.

„Nebudeš po mně házet sníh, že? Trvalo by mi hodiny, než bych si to vyklepala ze všech tělesných záhybů,“ opět se rozesmála a přidala se ke koulované.

„Už tady straším hodiny. Když už se zdá, že to bude hotové, začne znovu sněžit. Půjdeš si se mnou na chvíli hrát?“ vyšpulil spodní ret a zamrkal.

„Tak jen na chvíli. Ale musíš mi dát náskok. Než se sehnu a tak,“ snažila se přidřepnout, ale ztratila rovnováhu a svalila se do bílé hromady u plotu.

„Snad jsi nedopadla do žlutého sněhu,“ řehtal se a pracně nabaloval další a další sníh na svou kouli.

„Ne. A i kdyby, neviděla bych, kam padám,“ povytáhla si pletenou čelenku výš nad čelo a také si tvořila zásobu kulaté munice.

„Tak, připravená? Mám celkem dvanáct bomb, které ti nemilosrdně shodím na hlavu,“ křičel zpoza hromady u garáže.

Helena si zalezla za svou skrýš a při pohledu na střelecký arzenál, který obsahoval čtyři nedomrlé koule, se tiše usmála. „Já jich mám celkem dvacet pět! A nezapomeň, že jsem v přesile! Mám malého pomocníčka!“

„Dvacet pět? To sis je připravovala už od včera, nebo ten tvůj malý pomocník vystrčil ruce ven a pomáhal ti?“

„To je naše tajemství!“ snažila se uplácat ještě několik koulí, ale objemné břicho omezovalo její pohybové možnosti.

„Takže můžeme?“

„Jo!“

„Napočítám do tří! Raz…“

Helena se rychle zvedla, a než Erik dopočítal, prosvištěla okolo něj a shodila mu na hlavu vrch z jeho sněhové skrýše.

„To ti nedaruju!“

Utíkala ulicí k lesu a Erik jí byl v patách.

„Prosím tě, zpomal! Spadneš a bude zle!“ chechtal se tak moc, až skoro nemohl popadnout dech. Když viděl Helenu, jak se snaží běžet s velikým břichem, uvědomil si, že to je poprvé, kdy vidí těhotnou ženu běžet. Ihned pochopil, proč těhotné neběhají a raději si tramvaj nechají ujet, než aby se ji snažily dohonit. Helena, držíc se jednou rukou za spodek podbřišku, druhou máchajíc ve vzduchu, jako by nabírala vzduch do plachet, rozepnutý kabát vlající někde za ní, nohy lehce roztažené do stran a kolena vystrkává výše než obvykle, nemá sebemenší představu, jak je legrační. „Zastav, nemůžu tě dohonit, jsi moc rychlá!“

„To víš. Zpomalím a hodíš mi na hlavu sníh, že?“

„Ne. Prosím, slibuju, že ne. Jen už zastav, nemůžu se přestat smát,“ opřel si dlaně o kolena a musel se předklonit, aby nabral dech.

„To jsem tak směšná?“ otočila se a pomalu se vracela zpět.

„Zrovna jsem pochopil, proč těhule neběhaj na tramvaj,“ vzal Helenu okolo ramen a společně šli zpět.

„Tak vidíš. Vymyká se to zákonitostem světa a celého vesmíru. Prostě neběháme. Toto je období, kdy chceme klid, protože až se to vyklube, několik let za sebou nebudeme dělat nic jiného než běhat.“

„S Naomi jsme ale žádné velké starosti neměli, že? Byla docela hodná, když začala lozit a chodit. Snad to bude i tentokrát takové klidné. Už se nemůžu dočkat,“ pohladil miminko v břiše. Ačkoliv už měli jedno dítě, jež Helena porodila několik měsíců po maturitě, a druhé již také bylo na cestě, nebyli dosud sezdáni. Helena se nechtěla vdávat těhotná a také netoužila poslouchat dotěrné otázky okolí, zda si ji Erik bere, jen protože musí.

„Možná, že to je tím, jak jsi ji hladil a mluvil na ni, než se narodila,“ usmála se, „bylo to uklidňující i pro mě, poslouchat hlas, který neutichne ani před usnutím.“

„Ty o tom víš? Vždycky jsem čekal, až usneš.“

„Jistěže vím. Vím všechno. Jako správná máma,“ chytila jej okolo ramen a přitiskla k sobě. „To je nádhera. Koukej na to,“ ukázala směrem přes hlavní cestu na obrovský strom, jehož větve se prohýbaly pod tíhou sněhu. Těsně za ním prosvítaly sluneční paprsky a vrhaly třpytivý odlesk na každou větev.

„Je to jako z pohádky. Celé to tady v zimě vždycky vypadá moc hezky. Už strašně dlouho nebylo tolik sněhu. Napadlo mě, že až se to narodí a skončí mi šestinedělí nebo až to bude o něco lepší – jestli chápeš – a taky jestli bude ještě sníh, chtěla bych se naučit jezdit na snowboardu, co ty na to?“

„No narodí se v půli března. Pokud bys čekala až do konce, to už asi sníh nebude a sezóna bude pomalu končit. A myslím, že budeš tak rozbolavělá, že si na to už letos ani nevzpomeneš,“

„Asi máš pravdu.“

„Ale kdybys chtěla, a pořád bude sezóna, klidně můžeme. Miminko ale asi bude lepší nechat doma,“ přemýšlel Erik.

„Nechci nechat malé samotné. To ne. Asi to není dobrý nápad,“ kroutila hlavou Helena. „Asi bude lepší nechat to na příští rok.“

„No jak myslíš. Rodiče s pohlídáním nemají problém, to víš. A na instruktora by peníze taky byly. Je to jen na tobě. Jen si myslím, že holky to bez nás na chvíli zvládnou, ale chápu, pokud nechceš mimčo odložit na pohlídání.“

„Asi ne, nechci. Je to divné, čím déle je nosíš, porod se blíží, měl bys už přemýšlet nad tím, jak to malé budeš všude muset nosit. To samé jsem měla i s Naomi, nějakou dobu trvalo, než mi došlo, že už nebude uvnitř,“ ukázala si na břicho, „ale bude tady s námi. Přitom se tak strašně těším, až vyleze ven. Vidíš to – plánuju si, že chci jezdit na snowboardu, protože vím, že už budu mít po porodu, ale nedojde mi, že už bude tady,“ smála se.

„Taky mi to někdy nedocházelo a nedochází. Vždycky se nad tím zasměju. Popravdě, já už plánoval, jak opráším svoje lyže, když jsi o tom začala mluvit,“ přiznal a smál se jejich naivním plánům. „A co vlastně máš na té poště?“

Helena začala poskakovat okolo. Vytáhla z kapsy upomínku od České pošty a mávala jí Erikovi před nosem: „Tohle.“

„Počkej, nic tam nevidím,“ přidržel si papír pod nosem a zkoumal jej.

„Ale nebylas včera doma?“ nechápal.

„Ano, byla.“

„Tak proč máš zásilku na poště?“

„Tohle chceš vážně zase rozebírat? Divím se, že se nad tím stále pozastavuješ,“ mávla rukou. „To je jedno, objednala jsem něco pro miminko. Strašně se na to těším,“ začiřikala.

„To snad ne, Heleno.“

„Já vím, já vím. Ale počkej, až to uvidíš. Budeš nadšený!“

„Nejde o to, že bych nebyl nadšený,“ hlesl. „Jen si myslím, že není moc vhodné něco kupovat, když je ještě uvnitř,“ ukázal prstem na její břicho.

„Ale už máme spousty věcí. Oblečky, hračky, postýlku,“ jmenovala a počítala při tom na prstech. Při zmínce o postýlce se rozzářila ještě více. Postýlka starší dcerky i novější postýlka stály úhledně vedle sebe v jejich ložnici s rozdílem zvýšeného dna té novější. Celá ložnice působila útulně.

„Jo, to jo. Ale pochybuju, žes koupila nějaké oblečení nebo hračku.“

„No, to ne. Jakože bych byla až tak divná a radovala se z hračky nebo kousku oblečku?“ zamračila se. Vzpomněla si, jak nedávno s nosem přilepeným na výloze hračkářství obdivovala plyšového jednorožce o velikosti metru a půl, nebo když pobíhala po obchodě s dětským oblečením a našla chlupatý overal s kapucí a ušima pro novorozenou holčičku. „No co, až se miminko narodí, bude pořád zima. A toho jednorožce holky potřebují. Každá jednoho. Už jsem je objednala přes internet,“ zamumlala.

„To snad není pravda.“

„Tentokrát to je něco jiného.“

„O to právě jde, Heleno.“

„Tak víš co? Donesu to domů, jen se na to spolu mrkneme a zase to schováme a vybalíme to až později. Co ty na to?“

„Co to vlastně je?“ zajímal se.

„Jen dětské album. Chtěla jsem, aby měly obě naše děti svoje,“ zamávala rukama v obranném gestu.

„No dobře. Jen mám prostě obavy. Asi jsem trošku pověrčivý, no,“ přiznal se.

„Neboj se,“ rukou mu přejela po tváři a ve stejný okamžik pohladila své břicho.

„Ma-ma!“

Ze dveří domu vyběhla roční holčička oblečená do zimní kombinézy a namířila si to rovnou k mamince a tatínkovi. Než se dostala k brance, ztratila rovnováhu a plácla sebou do sněhu. Mladí rodiče se rozesmáli a utíkali dcerce na pomoc.

„Dneska moc dlouho nespala,“ oznámila Erikova máma. Oblékala si hrubou zimní bundu a rty si přidržovala nezapálenou cigaretu. „Tak jsem ji oblékla, aby si toho sněhu užila, než roztaje,“ mumlala se sevřenými rty a snažila se zažehnout oheň v zapalovači.

Patricie sice jako typická babička nevypadala, vzhledově působila dosti mladě, ale vnučku zbožňovala každou buňkou svého těla. Babičkou se stala už jako pětačtyřicetiletá a dlouho jí trvalo, než se se svou novou rolí sžila.

Někdy nespí vůbec. Zato jde spát brzy večer,“ zahlásila Helena a zastrčila si uši pod čelenku. „Chtěla jsem ji vzít na sáňky, ale potrvá to, než se Erik prokope do garáže.“

„Tak to my si tu ještě spolu chvíli pohrajeme, viď, princezno moje malinká,“ cvrlikala na vnučku. Naomi se na babičku smála, protože cigareta v pokrčených ústech Patricie kmitala nahoru a dolů.

Erik se vrátil ke své práci, Patricie si hrála s Naomi na honěnou a Helena odešla do domu. Chodba byla přes zimu obzvlášť studená. Občas měla Helena pocit, jako kdyby ji do chodidel bodaly miniaturní jehlice. Rychlými kroky došla do obývacího pokoje a přiložila další polínko do krbu. Návaly tepla a zimy, které se u ní v posledních dnech objevovaly, způsobovaly, že se velice často cítila zmrzlá jako kus ledu, nebo naopak jako by právě vylezla ze sauny. Natáhla se do pohodlného ušáku a nohy přisunula blíže k ohni. S radostí se rozhlížela po celé místnosti, dost prostorné, aby se tam vlezl obývací pokoj, ložnice i menší dětský pokojík. Její nejoblíbenější částí byl ještě donedávna krb. Když však začal Erik se skládáním dětské postýlky pro miminko, nejenže věděla, kde bude stát, věděla, že její oči budou vyhledávat právě tu část celého prostoru a tetelit se blahem. Byla šťastná, ne tak jako ty právě zamilované holky z romantických komedií. Ale jinak – opravdově. Měla všechno, co si mohla přát. Všechny důležité věci, o které marně usilovaly její kamarádky, měla. Partnera pro život, krásnou holčičku, miminko na cestě i střechu nad hlavou. Pravda, někdy pocítila mírnou obavu. Než děti vyrostou, chvíli to potrvá, ale za jak dlouho zatouží každé z nich po vlastním prostoru? Už nyní měla výčitky, připadala si jako někdo, kdo přijde do cizího domu, vyklopí ze sebe dvě děti a obsadí většinu místa. Erik se tomu pokaždé smál a ujišťoval ji, že tak to není. Jeho rodiče obývali horní patro, kde měli svou ložnici, obývací pokoj a kuchyň. Dole měli s Erikem místnost o rozloze menšího klasického bytu a kuchyň. Společným prostorem byla koupelna.

Helena věděla, že jsou důležitější věci než dostatek místa, a zakázala si o tom přemýšlet. Někdy se však dotěrným myšlenkám neubránila.

„Heleno!“

Vyskočila z ušáku a utíkala se podívat, o co kráčí.

„Pojď! Sáňky už jsou venku!“ Erik vítězně dotáhl dřevěné vozítko až k zápraží a Naomi se snažila neobratně vylézt na sedátko.

Pod kabát si ještě oblékla svetr, popadla kabelku a vyšla ven.

2

Hodinky na jejím zápěstí hlásily osm hodin a třináct minut. „Eriku, vstávej!“ zatřásla s ním. „Musíme jít. Za dvě hodiny mám kontrolu u lékaře,“ opět, ale mnohem rázněji s ním zatřepala, aby se okamžitě probral.

„Jakou kontrolu? Už je to tady?“ rozespalým hlasem se snažil zjistit, o co jde.

„Ne, všechno je v pořádku. Ale dneska mám být na jedenáctou u lékaře v poradně.“

„Sakra,“ vyskočil z postele, pohledem bloudil po místnosti a hledal kalhoty a zbytek oblečení. „Tos mi to nemohla říct dřív?“ zlobil se a očima skenoval každý kout pokoje. „Kde mám, sakra, kalhoty?“ snažil se rozpomenout, kde je včera sundal, a došlo mu, že je ze sebe stáhnul u postele a odhodil na podlahu.

„Říkala jsem ti to včera ráno,“ ohradila se.

„Jo, promiň, zapomněl jsem. Zvládneš se sama připravit? Potřebuješ pomoc?“ brebentil jedno přes druhé a vedl Helenu do sprchy.

„V pořádku. Děkuji.“

Helena si vlezla do sprchy, namydlila si hlavu a poté se pokusila posadit, aby si umyla intimní partie, což bylo přes rostoucí břicho každým dnem obtížnější. Takřka po slepu provedla pár rychlých, ale opatrných tahů žiletkou, na které neviděla. Po pár minutách vylezla ze sprchy a svou práci zkontrolovala v zrcadle. Nevypadala nejhůře. Pár zapomenutých chloupků zůstalo na svých místech, ale neřešila je. Celkový dojem byl uspokojující. Stáhla ze sebe osušku a nahá se postavila před zrcadlo. Prsa měla opět nejméně o dvě velikosti větší a od vystouplého pupíku až po hroty ňader se táhly dvě mohutné žíly, jež postupovaly až na vršek poprsí. Povzdechla si. Zase bude potřebovat větší podprsenku, při předklonu jí obě ňadra neposlušně vypadávala ven z košíčků, a když si toho nevšimla, bradavky se draly ven na veřejnost. Při zkoumání svého těla v zrcadle si nemohla nevšimnout, že se jí opět podařilo přibrat pouze v břiše. Když tedy nepočítala mohutná prsa, kterými by teď bez mrknutí oka dokázala rozbít kokosový ořech.

Měla menší problém s obléknutím kalhotek, protože jí břicho začínalo bránit v předklonu. S ponožkami se neobtěžovala. To bude muset nechat na Erikovi. Nakonec si vysušila vlasy. Namalovala si jednoduchou oční linku, přidala lehký make-up na oční víčko a na rty nanesla rtěnku, která hlásala, že vydrží celých dvacet čtyři hodin. Erik už netrpělivě čekal za dveřmi koupelny, a než se osprchoval, Helena si hrála s Naomi a chystala si věci na prenatální prohlídku. Holčička poskakovala na posteli a Helena se posadila vedle ní. Ponožky položila vedle sebe a vyčkávala.

„Ma-ma?“ Naomi ukázala na ponožky.

„Ano, máma. Ale máma má nohy moc daleko,“ pokrčila rameny.

„Dej,“ dcerka vzala jednu z ponožek a sklouzla na podlahu. „Dám. Já.“

Helena se usmála a přistrčila nohu blíž k holčičce.

„Umim.“

„Já vím, jsi šikulka,“ pohladila dítko po hlavičce a čekala.

Naomi vzala jednu ponožku do své malinké ručičky a pomalu, s výrazem naprostého soustředění, soukala ponožku na maminčino chodidlo. „Já!“ jásala a tleskala ručkama. Ponožku se jí podařilo nasadit. Vstala a kolébavým krokem se chystala odejít.

„Počkej, počkej. Máma má nohy dvě,“ ukázala Helena nahou nohu a holčička se vrátila. Druhá ponožka šla nasadit mnohem lépe, za pár vteřin už byla na svém místě. „Jsi moc šikovná holčička. Pojď, dám ti pusinky.“

Naomi objala maminku a pusinkovala ji po celém obličeji. „Jé,“ když se holčička přitiskla na břicho své mámy, ucítila, jak ji miminko koplo. „To-to je?“ posadila se Heleně obkročmo na klín a vyhrnula jí tričko. Prstíčkem dloubla do místa, kde ucítila pohyb. Dloubla podruhé. Miminko uvnitř, jako by rozumělo, že s ním mluví starší sestřička, opakovalo dloubanec. „Jéé,“ vykulila očička. „To-to je, mama?“

„Tam uvnitř je mimi. Schované. Tvoje malá sestřička,“ Helena vzala Naominu ručku a položila ji na místo, kde miminko právě dělalo největší boule. Naomi se polekala a ucukla.

„Bu bu,“ nakřivila pusinku a očička se jí zalila slzičkami.

„Neboj se. To je miminko. Dělá tam hají. Tvoje miminko. Hodné mimi,“ usmála se a setřela dcerce slzičky.

„Moje?“ zaradovala se a dobrovolně položila dlaň na břicho. Miminko opět nadzvedlo Heleninu kůži a utvořilo bouli. Naomi se rozesmála a položila si hlavičku do místa, kde před malou chvíli byla boulička. Rychle ucukla, když jí miminko přejelo po tváři jednou z končetin. „Mimi? Moje? Bam! Bam!“ držela se za tvář a plácala Heleně do břicha.

„Tohle miminka uvnitř dělají. Mají ráda, když jim uděláš hají. Dívej,“ chvíli počkala, až se objeví další boule, a lehce ji pohladila konečky prstů. Boule nezmizela, naopak zůstala a očividně si hlazení užívala.

„Já!“ odstrčila mamince ruku a čekala, až se na kůži objeví další výstupek. Sotva se objevil, zdráhavě po něm přejela ručkou a poté do něj plácla.

„To miminko bolí. Mimi má bebí,“ kárala. „Jenom hladit,“ zdvihla na dceru prst a dcerka přikývla.

Mezitím se Erik vrátil ze sprchy, také už oblečený a připravený vyrazit. „Odnesu Naomi mamce nahoru.“

„Tata tata! Mimi, tam,“ Naomi ukazovala na Helenino nahé břicho.

„Ano, je tam mimi,“ dal dcerce pusinku na líčko a šli za babičkou.

Helena se dochystala, nezapomněla strčit do kabelky mobilní telefon a těhotenskou průkazku. O pár minut později už uháněli vozem přes Svinovské mosty do fakultní nemocnice, kam Helena docházela do poradny.

Nemohla se dočkat, až opět uslyší tlukot srdíčka a uvidí miminko na monitoru. Dokázala by tam ležet celé hodiny a dívat se, jak miminko vyhazuje nožkou nebo hýbá ručičkou. Po pár minutách zírání byla vždy taktně požádána, aby se šla obléct a pokaždé si s sebou odnášela malý obrázek z ultrazvuku.

Když dorazili do areálu nemocnice, Erik zmáčkl knoflík, odebral lístek a závora je vpustila dál. Dnes byla všechna parkoviště obsazená, zaparkovali tedy až dole a do nemocnice se vydali zadním vchodem. Kdyby Helena mohla, běžela by. Musela okamžitě vidět své miminko a slyšet jeho srdíčko.

„Heleno, pojď pomaleji,“ chytil ji za ruku a snažil se usměrnit její krok.

Čekárna byla plná těhotných žen, které přicházely a opět odcházely. Vyšetřovny tam byly nejméně tři, ale i přesto tam vždycky strávili déle než hodinu. Helena podala svou těhotenskou průkazku zdravotní sestře a posadila se na plastovou židli. Erik se usadil naproti a nespouštěl oči z Heleniny nohy, která se nervózně pohupovala a ťukala podrážkou o podlahu.

„Heleno,“ už ten zvuk nevydržel, ale vtom se zastyděl, protože přinejmenším čtvrtina budoucích maminek dělala totéž.

„Co je?“ povytáhla na něj obočí a nohu zaměnila za druhou, aby mohla dál neúnavně klepat patou.

Erik se naklonil blíž: „Zní to, jako byste si nacvičovaly nějaké stepovací vystoupení,“ zasyčel. „Nedá se to poslouchat, tak toho, prosím, nech.“

„Jsem nervózní,“ zašeptala. „Ty ženy asi taky,“ rozhlédla se kolem.

Erikovi připadalo, že se postupně, ačkoliv nevědomě, začaly přidávat další a další ženy. „Proboha,“ schoval si hlavu do dlaní. „Nejsem u doktora, jsem v cirkuse,“ mumlal si.

Helena se naklonila blíž: „Teď si představ, že by všechny ty ženské začaly najednou rodit. To by byl rachot. Asi bys utekl ven, viď?“ smála se.

„Tak o tom nepochybuj.“

Ženy se střídaly jedna za druhou, a jakmile jedna vešla do ordinace, druhá vycházela ven. Celý tento kolotoč trval okolo půl hodiny, až přišla na řadu Helena. Když uslyšela své jméno, podala kabát Erikovi a vešla dovnitř. „Dobrý den, pane doktore,“ usadila se k jeho stolu a vyčkávala, až dopíše na počítači. V nemocniční poradně se na preventivních prohlídkách lékaři střídali. Helena si domyslela, že se doktoři střídají v poradně a na porodních sálech, protože lékař, který odrodil Naomi, ji nyní za stolem přivítal.

„Zdravím vás, slečno,“ konečně k ní zvedl zrak a usmál se. Byl to pán středních let a působil velice kultivovaně. Nad ušima mu rašily stříbrné proužky šedin a v delším plnovousu se mu kroutilo také pár nezbedných šedivých vousů, které se mu nedařilo zkrotit. „Jak se cítíte? Nějaké obtíže?“ sledoval Helenu přívětivým pohledem a vyčkával.

„Vše se zdá v pořádku,“ přikývla.

Lékař si nasadil rukavice a vsunul jeden z prstů do pochvy. Druhou rukou prohmatával podbřišek. Helena viděla v jeho tváři absolutní soustředěnost. Vytáhl prst, rukavice odhodil do odpadkového koše a požádal Helenu, aby si vyhrnula tričko pod prsa.

Bála se. Přestože miminko kopalo a často o sobě dávalo vědět, měla obavy, že neuslyší ten krásný zvuk tlukoucího srdíčka. Netrpělivě čekala, až doktor nalubrikuje plochu na břiše a ultrazvukem jej rozetře.

„Děložní čípek je lehce otevřený, což je u druhorodiček zcela normální. Neotevírá se. Nekrvácíte, vše vypadá moc dobře,“ usmál se, zatímco připravoval monitor a stoličku si přisunul blíže k Heleninu břichu. Zlehka roztíral lepkavou tekutinu na všechny strany a opatrně přitlačil ultrazvukovou sondu. Ve stroji to začalo šumět a bublat. Srdíčko miminka tlouklo celou místností. Heleně se ulevilo. Zavřela oči, a zatímco se lékař věnoval vyšetření, nechala se zcela pohltit ultrazvukovými vlnami.

„Chcete se podívat?“ nečekal na odpověď a obrátil obrazovku k Heleně.

„Páni, už se tam skoro nevejde.“

„Hlavička už je krásně dole. Nakonec se vám přece jen otočila,“ ukázal prstem na monitor. „Tady má nožky, ruce, vypadá tam spokojeně.“

„To je dobře, ale snad se jí tam bude líbit trochu míň než první dceři, ta ven nechtěla vůbec,“ postěžovala si a dál hleděla na monitor.

„To se u prvorodiček stává. Uděláme snímek?“

„Ano, prosím.“

„Vydržte ještě chvíli,“ lehce zatřásl s Heleniným břichem, přiložil ultrazvuk a rychle udělal snímek.

„Moc vám děkuji,“ Helena seskočila dolů, převzala si snímek a šla se obléci.

„Kontrolu dáme za čtrnáct dní, ano?“

„Určitě. Už se těším. Na shledanou,“ Helena si převzala kartičku a pospíchala k Erikovi.

Na chodbě si oblékli kabáty a nemocniční chodbu nechali daleko za sebou.

3

Helena dcerku teple oblékla, azatímco Erik pracoval nazahradě, pomalým tempem vyrazily klesu. Holčička pobíhala okolo apřes tlusté rukavice se snažila nabrat co nejvíce sněhu. Samozřejmě neodolala asníh ochutnala. Helena nevěděla, jak nato reagovat. Sama jako dítě sníh olizovala, ikdyž jí maminka říkala, že se to nemá. „Naomi, to je fuj,“ zavrtěla hlavou, „nepapej to.“

Holčička se usadila dohromady sněhu anožičky poskládala zasebe. „Mňam!“ nenechala se odradit anacpala si dopusinky plnou hrst.

„To nepapej. Zvířátka tady dělají kaki,“ řekla vážně, ačkoliv široko daleko nebyla žádná známka otom, že by zde vposledních dnech procházelo cokoliv stlapkami.

„Fůj!“ zašklebila se asníh se pokoušela vyplivnout. Ten už se však proměnil nakapičky vody.

„Pojď, půjdeme ještě kousek dál?“ zvedla dcerku nanohy apokračovaly podél lesa. Holčička poskakovala před maminkou avždy měla ohromnou radost, když našla místo tak moc zasněžené, že doněj zapadla téměř pokolena. „Jak ztoho teď vylezeš ven?“ Helena si dala ruce vbok apůsobila přísně.

„Máma?“ holčička natáhla ruce.

„Ne ne. Ty sama.“

„Máma!“ Naomi chtěla začít plakat, ale sama zjistila, že vylézt ven není až tak těžké, azachvíli už zase utíkala před Helenou avyhledávala hromady sněhu.

„Pojď, začíná být zima. Vrátíme se domů, ano?“ dál už nechtěla pokračovat. Stále měla vživé paměti poslední cestu tímto místem.

„Tamtam,“ Naomi ukazovala prstem naopačnou stranu oddomova.

„Dobře, ale jen kousek. Zachvíli bude tma. Tak honem,“ svolila apomalými kroky následovala dcerku. „Naomi! Vrať se kemně! Jde pán spejskem!“ před nimi vdálce se objevila postava muže aokolo něj se procházel jeho chlupatý přítel. Helena jej znala odvidění, ale nikdy sním nemluvila. Bydlel až nakonci ulice ajeho pes mu neustále utíkal. Helena nechápala, pes útěkář opět neměl vodítko ašel několik metrů před svým pánem. „Naomi! Počkej namě!“ Helena se podvědomě chytila zaspodek břicha adala se doběhu. „Naomi! Stůj! Vrať se!“ křičela ajak nejrychleji mohla, snažila se dcerku dohonit. Holčička se zastavila anehnutě pozorovala psa stojícího pár metrů před ní.

„Kde je ten člověk?“ Helena pohledem skenovala okolí, byla si jistá, že viděla mužskou postavu. „Naomi, nehýbej se. Zůstaň stát, ano?“ cítila, jak jí vžilách tuhne krev ajejí pulz opět míří vzhůru. Pochybovala, že jí dcerka rozumí, co říká, ale mluvit bylo lepší než nedělat nic. Maminčin hlas ji alespoň trošku uklidnil. Helena se rozhlížela, kam zmizel majitel psa. Nikde jej neviděla. Konečně doběhla kdcerce astrčila si ji zazáda.

„Máma, haf,“ Naomi stála zaHelenou adržela se jí zakabát.

„Neboj se, to je hodný haf,“ snažila se přesvědčit možná tak samu sebe.

Pes se loudavým krokem přiblížil několik metrů před Helenu anaježil se. Zaujal obrannou pozici avycenil ostré špičaté zuby. Zhuby mu začala odkapávat táhlá lepkavá slina, zaní další.

Helena stála nehnutě, nohy se zdály těžké jako dva betonové kvádry. Nevěděla, co si počít. Musela chránit dcerku zasvými zády idcerku, kterou nosila uvnitř. Potvářích se jí nezadržitelným tempem začaly kutálet slzy. Pes zavrčel anarovnal hřbet. Začal se přibližovat. Kladl jednu packu před druhou, jako by si při chůzi plánoval, jak snimi naloží. Heleně začínalo být špatně. Jednou rukou opatrně zalovila vkapse kabátu, zpsa nespouštěla oči. Poslepu odemkla telefon, ale nemohla si vzpomenout, jaké tlačítko má použít ktelefonování. Psa sledovala pohledem, který mu měl naznačit, že mu nechce ublížit, dívala se kamsi kjeho nohám, nikoliv dojeho očí amezitím pátrala podispleji telefonu amodlila se, aby zvolila správné tlačítko. SErikem telefonovala před chvílí, aby mu oznámila, že jdou klesu. Pokud se jí podaří vytočit jeho číslo, mohlo by to vyjít. Ale nešlo to. Bylo téměř nemožné stisknout správné tlačítko. Povytáhla mobil zkapsy aperiferním viděním sklouzla pravým okem kesvé kapse. Zmáčkla Erikovo číslo. Slyšela, jak mobil vyzvání. Žaludek až někde vkrku, tep bil napoplach aděťátko uvnitř uštědřovalo jeden kopanec zadruhým dožeber ažaludku. Pes opět vycenil zuby azavrčel natolik hlasitě, až měla pocit, že se jí ten zvuk zařezává domozku. Konečně se zkapsy ozval Erikův hlas.

Helena opatrně natáhla obě ruce před sebe aroztřeseným, ale klidným hlasem pronesla: „Neboj se, nechceme ti ublížit. Jsi moc krásný pes. Jdi pryč, prosím,“ přerývaně dýchala, zpusy jí vycházela pára.

Zkapsy kabátu slyšela pár nesrozumitelných slov, přehlušovaných psím vrčením.

Bylo pozdě.

Pes vycenil zubiska odost víc, až ujeho nohou zůstala promočená sněhová kaluž sněhu. Psisko naježilo hřbet apřipravovalo se kvýpadu vpřed.

Heleniny ruce zůstávaly vystrčené vnehybné poloze naznamení míru. Ještě jednou zkusila čtyřnohou bestii uklidnit. „Neboj se. Všechno je vpořádku,“ hlas se jí chvěl apřeskakoval. Místo aby zněl rázně, někde vpůli prosby se zlomil. Holčička zaHelenou naříkala adržela se maminčiny nohy.

Přes sliny avrčení se pes zadníma nohama odrazil avydal se vpřed.

„Proboha,“ Helena se podívala psovi doočí, doufala, že její pohled ho zastaví. Cítila, jak se jí podlamují kolena. Zposledních sil popadla dcerku ane moc šetrně jí mrštila dopříkopu ulesní cesty. Možná, že dcerka plakala, zcela určitě křičela, hystericky naříkala, otom nebylo pochyb. Heleniny oči byly stále otevřené, přesto neviděla nic jiného než shluky barev mihotající se zestrany nastranu. Poté její zrak přepadla temnota ačernočerná tma. Než upadla aztratila vědomí, vmysli prosila Erika, aby přiběhl včas azachránil alespoň Naomi. Někde vdálce slyšela výstřel, žalostné vytí psa přicházelo odněkud zlesa. Dceřin pláč se vzdaloval.

Erik přiběhl kHeleně. Když chtěl mohutného psa odsunout zjejich dosahu, zvíře vydalo zhrdla kňučivý sten. Nevěděl, jak moc velké zranění mu způsobil, rozhodně nehodlal riskovat. Odtáhl Helenu okousek dál avrátil se kezvířeti. Odvrátil zrak astřelil.

„Naomi, pojď sem. Neboj se,“ natáhl kholčičce ruce avytáhl ji zpříkopu ven. Dcerka nepřestávala plakat. Drobným tělíčkem jí pulzoval neovladatelný třes astrach. Sundal si bundu azabalil ji doní. „Počkej tady, ano?“ posadil dcerku nazem apospíchal zaHelenou.

„Heleno, prober se,“ mírně sní zatřásl. Když neodpovídala, zatřásl silněji. „Heleno!“ položil si její hlavu nakolena apřitiskl ucho kjejím rtům. Ulevilo se mu. „Prosím tě, prober se,“ posadil Helenu nazem apřidržel jí hlavu. Konečně se probrala.

„Pes. Je tam pes,“ skřehotala přes drkotající zuby.

„Už je to vpořádku. Neboj se. Jsi zraněná? Pokousal tě?“ očima prohledával její oblečení akůži.

„Ne,“ šeptala.

„Můžeš jít?“ pokusil se ji podepřít, aby mohla vstát.

„Nevím. Naomi…,“ oči již měla otevřené, ale dezorientované. Cítila se, jako kdyby přes ni přešlo stádo slonů.

„Tady je. Pojď, dojdeme domů, ano?“

„Hmm…“

Erik nesl Naomi narukou aHelenu podpíral zestrany. Nohou rozkopl dveře branky avduchu se modlil, aby už byl uvnitř amohl ulevit svým rukám. Položil dceru avzal Helenu donáruče. „Naomi, pojď zamnou, ano? Domů,“ přikázal.

Konečně došel až dojejich ložnice. Položil Helenu napostel aspěchal zaNaomi. Sundal zní všechno mokré oblečení, zabalil ji dochlupatého županu astrčil kHeleně dopostele. Dcerka měla přes pravé očičko dlouhý šrám aještě pořád se tvářila vystrašeně. Přitulila se kmamince asledovala tatínka, jak jí sundává boty aoblečení.

„Heleno, prober se,“ zatřásl sní.

„Nespím,“ zašeptala.

„Dobře, nechceš raději jet napohotovost?“ oblékl jí čisté věci, akdyž si všiml, že se celá třese, přidal svetr.

„Nic mi není,“ odpověděla smutně akoukala se kamsi doprázdna. „Je mi zima,“ pronesla nepřítomně.

„Dám ti ještě jednu deku apeřinu, chvíli počkej. Je miminko vpořádku? Cítíš ho?“ strachoval se.

„Ano, kope. Neboj se,“ ztěžka se usmála. „Kde je Naomi?“ zamumlala.

„Tady utebe.“

„Můžeš tady, prosím tě, zůstat?“

„Neboj se, nikam nepůjdu,“ Erik se vmáčkl nakraj postele vedle Naomi adíval se, jak obě dvě spí. Holčičku posledních pár minut vyčerpalo stejně jako Helenu. Nejdříve cítil strach, honilo se mu hlavou vše, co se mohlo stát, začínal myslet nanejhorší. Teď mu celým tělem proudil vztek tak velký, že mu nedovoloval klidně ležet anic nedělat. Viník musí být potrestán. Věděl moc dobře, čí ten pes byl. Už několikrát jej viděl volně se procházet pookolí, ale agresivní nebyl. Obyvatele děsil spíše svou velikostí avzhledem než útočnou povahou. To ale teď bylo jedno, kdyby nedorazil včas, mohlo to zle dopadnout. Zakroutil hlavou. Kdyby majitel uposlechl varování sousedů, že jeho pes volně obchází okolí, azamezil mu vjeho toulkách, vše by bylo jinak. Jenomže postarší pán byl chodící reklama naaroganci asousedská upozornění bral nalehkou váhu.

Erik vstal.

Oblékl si kabát anazul boty. Poháněn vztekem azlostí došel až kmístu, kde stále ležel zastřelený pes. Popadl ho zazadní nohy atáhl kdomu jeho pána. Musel si připustit, že je mu psa líto. Nechtěl ho vláčet jako pytel odpadků, jenomže pes byl mohutný ajeho bezvládné tělo by stěží unesl. Erik měl zvířata rád, obzvláště psy. Celý život jej obklopovali. Vrodinných domech okolo měl čtyřnohého přítele každý, iErikovi rodiče vlastnili před několika lety menšího psíka, který před pár lety zemřel stářím. Erik tehdy jeho ztrátu nesl těžce anyní, když držel nehybné tělo zazadní nohy, bolelo ho pomyšlení, že jej zastřelil. „Málem jsi mi zabil děti,“ procedil skrze zaťaté zuby směrem kzvířeti. „Mrzí mě, že jsem tě střelil, ale pokud bych musel, udělal bych to znova,“ nachvíli se zastavil, aby zpracoval své myšlenky. Pustil psí tlapy aopřel se čelem onejbližší strom. Potváři plné vzteku mu skápla slza. Rozzlobeně ji setřel aněkolikrát, aby ulevil svému hněvu, nakopl kmen stromu. Když to nezabralo avztek neustával, pěstmi bušil dostromu, až si rozedřel klouby narukou. „Sakra! Proč jsi to udělal!“ chytil tělo zanohy atáhl jej dál podél lesa až kdomu, kam pes patřil. Rozrazil vachrlatou branku, která tak tak držela pohromadě, azabušil nadveře domu. Bušil tak silně, až se malé skleněné okénko nadveřích málem vysypalo.

„Vždyť už jdu!“ zabrblal chlápek. „Snad nehoří, ne?“ remcal, když odemykal zámek.

„Myslím, že tohle je vaše,“ Erik ukázal namrtvolu achystal se kodchodu. Pak si to rozmyslel avrátil se kmuži, který hleděl sústy dokořán.

„Cos to udělal!“ zavrčel skrze zuby plné plomb akazů. „Zatohle mi zaplatíš!“ kopl bosou nohou dosvého psa, aby si ověřil, že je mrtvý.

„Ten pes mi před chvílí málem pokousal těhotnou přítelkyni amalou dceru! Takže pokud tady bude někdo zaněco platit, budete to vy! Stokrát jsme vám všichni říkali, ať si to zvíře hlídáte. Neposlechl jste, můžete si zato sám!“ Erik vztekle oddechoval aměl co dělat, aby tomu hnusákovi jednu nevrazil.

„Ten pes nikdy nikomu neublížil! Tak si přestaň vymejšlet. Zavolám natebe fízly aty tě seberou,“ sáhl dokapsy, ale mobilní telefon tam neměl.

„Můžete být rád, že policii nezavolám já navás. Moc dobře vím, že nikomu neublížil, ale zřejmě někdo dřív ublížil jemu, že?“ Erik tušil, že uhodil hřebík nahlavičku. Sousedův výraz byl důkazem.

Muž sklopil zrak kzemi: „Včera sem ho zmlátil. Roztrhal mi slepici, vlastně ji jen trošku vočechral peří, ale vzal sem naňho klacek,“ přiznal avzápětí se začal vymlouvat: „Ale to stím nemůže mít nic společnýho. Proč by to dělal?“

Erik zhnuseně zakroutil hlavou. „To není moje starost. Nebudu se opakovat. Sbohem,“ otočil se, práskl zasebou dvířky branky adusavým krokem se vracel domů.

Helena iNaomi prospaly celou noc, aniž by se probudily. Erik sebou házel zestrany nastranu anemohl usnout. Když už se mu podařilo usnout, bylo to jen napár neklidných minut. Neustále se probouzel, pořád dokola před sebou viděl toho psa, pořád dokola tiskl spoušť. Helena padla kzemi, aby zapár minut padla znova. Jediné, co se neopakovalo, byl pláč malé dcerky. Tu totiž slyšel naříkat bez přestání. Už si neuvědomoval, že pláče jen vjeho představách, byl tak unavený azmatený, že se raději sám přesvědčoval, zda nepláče. Někdy nad ránem se mu konečně podařilo usnout, aniž by ho rušily divoké sny.

* * *

Helena byla jako vnějakém podivném stavu mezi bděním ajinou realitou. Několik dní poonom zážitku proseděla vkřesle ukrbu ahleděla naplápolající oheň. Kdyby mohla, tiskla by si kolena těsně ubrady, břicho jí však bránilo schoulit se ještě více doklubíčka. Připadala si zraněná arozbitá. Jak by to dopadlo, kdyby Erik nepřišel? Nedokázala by zabránit nejhoršímu. Odtoho je přece máma, ta vždycky musí ochránit svoje děti. Cítila se provinile, přestože vše dopadlo dobře. Nikomu se nic nestalo, Naomi si ztoho dne nic nepamatuje, apokud ano, její dětská mysl se stím vším dokázala srovnat. Je ještě malá, aby si něco ztoho vbudoucnu pamatovala. Noci prospala klidně, žádné zlé sny nepřicházely. Naštěstí noční můry trápily jen ji aErika.

„Heleno, pojď, půjdeme ven, ano?“ Erik si sedl vedle ní apohladil ji povlasech. „Už ani nevím, jak dlouho tady sedíš,“ postěžoval si.

„Nemůžu,“ zašeptala.

„Proč?“

„Prostě nechci,“ pokrčila rameny. „Špatně se to vysvětluje. Nemyslím si, že to tam je bezpečné. Všude mají psy,“ vysvětlila, aniž odtrhla zrak odohně.

„Nechceš jít alespoň naverandu? Tohle není dobré. Měla bys to překonat, tak pojď. Pomalých krůčcích. Pomůžu ti.“

„Když zavřu oči, vidím, jak běží kemně. Vnoci slyším, jak vrčí. Zapár dní to přejde, Eriku, nedělej si starosti,“

„No dobře. Nemáš hlad? Moc teď nejíš.“

„Není mi dobře. Bolí mě žaludek,“ usmála se doohně apřivřela oči.

„Protože ho máš prázdný. Mohla bys, prosím tě, přestat mačkat to dítě uvnitř? Natáhni nachvíli nohy,“ zažertoval achytil ji zachodidla.

„Takhle nám je dobře. Neboj se,“ dala nohy zpět.

„Heleno…“ Erik si povzdechl. Vstal ašel připravit večeři. „Nechám tady Naomi, dáš nani pozor?“

„Co to vyvádíš?“ Erik odložil talíř svečeří avytrhl jí kufr zruky.

„Nemůžu tady zůstat. Není to tu bezpečné,“ rozhazovala rukama ahleděla naErika, jako by se úplně pomátl.

„Právě proto. Budu máma,“ přitakala. „Musím zařídit, aby byly děti vbezpečí. Tady nejsou vbezpečí!“ opět popadla kufr atáhla ho kedveřím.

„Půjdu tedy kmámě,“ oznámila rozhodně.

„Apotom?“

„Myslíš, že jinde to bude lepší?“

„Jako teď hned?“ povzdechl si.