Copyright © Jiří Hájek, 2021

Cover Illustration © fran_kie, 2021

Cover © Lukáš Tuma, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0037-7 (print)

ISBN 978-80-278-1089-5 (ePub)

ISBN 978-80-278-1090-1 (mobi)

ISBN 978-80-278-1091-8 (pdf)

Když se do sudu s vínem nalije litr svinstva

a do sudu svinstva litr vína,

bude mezi těmi sudy rozdíl?

Jistě že ano, bude mezi nimi značný rozdíl.

Do kanálu ale patří oba.

Volně dle Murphyho

MÍSTO PŘEDMLUVY

Zavolal po víceleté odmlce ve dvě hodiny po půlnoci: příští týden letí do Evropy, v plánu má krátkou zastávku v Praze, chtěl by mě vidět, z Prahy znovu zavolá, domluvíme čas a místo schůzky.

Fenomén řečený Dok.

Jistý Jáchym, za předlistopadových časů vyšší státní úředník, měl mezi podřízenými svérázného jedince, o němž často a rád vyprávěl historky. Některým se dalo uvěřit bez potíží, některým s rozpaky a některým jen se značným sebezapřením. K oněm nejméně uvěřitelným historkám patřilo vyprávění o tom, jak si onen pozoruhodný jedinec pořídil zvukový záznam pohovoru, který s ním vedl příslušník Státní bezpečnosti.

Po nějakém čase lidé kolem Jáchyma, mezi něž jsem patřil i já, poznali onoho jedince osobně. Kdyby se mě poté kdokoli zeptal, jaké jméno by mu dali indiáni, odpověděl bych bez váhání, že Ten, co se liší. Nebo tak nějak. Do očí bijících odlišností od standardu vykazoval několik, přičemž tu nejmarkantnější vyjádřil jeden z nás touto sentencí:

„Kterej vůl dal tomuhle chlapovi přezdívku Dok? Je to přece jasnej Frigo.“ Měl při tom na mysli Dokovu tvář s chudou mimikou, které se lidově říkává pokrfejs.

Další odlišností od standardů běžné populace byla Dokova abstinence. Nejen že nepil tvrdý alkohol či víno, obvykle dobře informovaní jednotlivci tvrdili, že nikdy v životě neochutnal ani pivo.

Chlapi vysocí sto devadesát centimetrů a s hmotností úměrnou výšce se často pohybují těžkopádně, mnohdy hřmotně, jen zřídkakdy pohledně. Co do výšky i váhy stejně vybavený Dok se od nich lišil suverénně svižnou chůzí, která nepostrádala lehkost a eleganci.

Dok v Jáchymově Úřadu vykonával profesi hodnocenou platem uklízečky, přičemž se od stejně placených zaměstnanců lišil vzděláním, měl doktorát.

Součástí Dokovy pracovní náplně byla povinnost roznášet do záchodových kobek role toaletního papíru a zavěšovat je na místa, kam dosáhne ruka osoby sedící na míse. Od lidí vykonávajících stejnou roznášku se lišil garderobou, chodil v šatech šitých na míru z drahých látek.

Další odlišnost postřehla Jáchymova žena Věra, která při oslavě Dokových pětapadesátých narozenin, držíc v ruce sklenku připravenou k přípitku, pronesla mimo jiné:

„Tohohle chlapa jsem poprvé viděla naživo v den jeho osmnáctých narozenin, znám ho tedy už sedmatřicet let. Můžu místopřísežně prohlásit, že po celou tu dobu vypadá pořád stejně, na pětatřicet.“

Svého času jsme se Jáchyma zeptali, co že je ten Dok vlastně zač. Odpověděl zhruba takto:

„No, von je něco jako můj vzdálenej příbuznej, co pořád něco študuje. Tu roznášku hajzlpapíru dělá ze dvou důvodů: aby měl v občance štempl, že není parazit, a zadruhý, aby mu zaměstnání nepřekáželo ve študiu.“

Jáchymova odpověď nám nabídla představu, kterou si každý z nás dotvořil po svém. Já měl Doka docela rád, protože mi po řadu let nezištně pomáhal. Když ho pak osud odvál do vzdálených končin, nebral jsem úkorně, že se na dost dlouhou dobu odmlčel. Vzal jsem na vědomí, že Dok je holt Dok, že tím je pro mě kauza Dok uzavřena a že Ten, co se liší se přesouvá do nezasvíceného kouta mého povědomí. Jenže pak se náhle Dok z onoho kouta vynořil, a to hned dvakrát – poprvé při zmíněném telefonátu ve dvě hodiny po půlnoci a podruhé skrze déjà vu, kterým se propojily dvě úsměvné situace. První z nich se odehrála při seanci věžařů, takže teď pár vět o nich. Kde se vzali věžaři a co jsou zač.

* * *

Někdy v polovině šedesátých let minulého století mě vyslali do jakéhosi postgraduálního kurzu, který míval svá týdenní soustředění v různých rekreačních objektech mimo Prahu. Mezi posluchači se při večerních sezeních ustavila parta individuí s kompatibilními mentalitami, která se po skončení kurzu scházela na abiturientských srazech tak dlouho, až se z ní vytvořil řádně fungující klub. Jeho pojmenování Klub věže jsme mu nevymysleli my, názvem věžaři po nás plivl zlomyslný hajzl, který jím chtěl evokovat věž ze slonoviny, a tedy i splendid isolation. V té době to byla zákeřně znějící nálepka – dala se číst i jako obvinění, že se distancujeme od soudružsky stmelené, duchem kolektivismu osvícené společnosti, která se šťastným úsměvem na rtech buduje nový svět. Možná i proto jsme onu nálepku přijali.

„Uvědomujete si, vy volové, že Klub věže je vlastně psychoterapeutická sámoška?“ zeptal se kdysi jeden z věžařů a my mu dali zapravdu. Jáchym, náš neformální vůdce, vyznával přesvědčení, že člověk živořící v šílených časech musí páchat ještě šílenější trotloviny, aby se nezbláznil. Tak jsme je páchali a ono to fungovalo.

Jeden z nás, vzděláním architekt, zbudoval v přízemí své luxusní chalupy rozlehlou místnost, které jsme říkali klubovna. Trávívali jsme v ní poslední víkendy lichých měsíců, a to provozováním psychoterapeutických her, které nezůstávaly bez následků. Průměr těchto následků se dle mého odhadu pohyboval kolem šesti desetin promile, takže nedělní návraty do Prahy provázela jistá rizika. V třiasedmdesátém roce je zlikvidoval Jáchym, když do Klubu věže imputoval Doka. Abstinent Dok nás pak rozvážel do našich domovů, a to po celých třicet let.

* * *

Zpět k oněm dvěma úsměvným situacím, které prokázaly, že Ten, co se liší pro mě uzavřenou kauzou není. První z úsměvných situací zinscenoval věžař, který z jakéhosi věrohodného místa inkasoval nabídku sepsat paměti. Sklíčeně nám oznámil, že jeho mysl štěpí dvě protichůdná puzení a že se bez naší rady nedokáže rozhodnout. Má odpovědět ano, nebo ne?

Při hledání žádané odpovědi na sebe narazila dvě protichůdná stanoviska, přičemž stanovisko záporné znělo rozumně:

Memoárová literatura je dnes expoziturou bulváru, na knižním trhu mohou obstát jen paměti šoubyznysových kašparů, špičkových kurev či jinak veřejně profláknutých ksichtů, tvůj produkt by měl nulovou šanci uspět, psal bys pro sběrnu papíru.

Zdůvodnění opačného stanoviska znělo rafinovaněji: „Copak bys chtěl vyrábět čtivo na kšeft? Psal bys přece pro futuro, svědeckou výpověď.“ Následovala bizarní teorie, podle níž se hodnocení historických etap, zejména těch mezi dvěma převraty, odvíjí ve třech vlnách.

V první vlně mají hlavní slovo ideobachaři s patentem na jedině správné vidění hodnocené minulosti, kteří dělí historická fakta na přípustná a nepřípustná. V téhle vlně žijeme my. Na rampách stále ještě stojí mengeloidi a třídí předlistopadové lidi – palec nahoru, palec dolů, tys fůjtajbl, tys fajn, tobě dáme zahrát, ty padej z kola ven.

Ve druhé vlně nastupují revizionisté, kteří přístupy těch předchozích obracejí naruby a fakta třídí na použitelná a nepoužitelná.

No a teprve pak, ve třetí vlně, přicházejí ke slovu skuteční historici, kteří fakta necenzurují, ale shromažďují a studují. „Ti tvoje svědectví ocení, protože bude objektivnější a řekne jim víc než produkce těch dnešních sračkometčíků.“

Shodou náhod mi připadla role jazýčku na vahách, a přestože mi konvenovalo stanovisko záporné, hlasoval jsem pro souhlas, a to ze dvou důvodů:

zaprvé – byl jsem vnitřně přesvědčen, že dotyčný paměti psát chce, že se za to stydí a že s žádostí o rozhřešení přišel pouze proto, aby měl sám před sebou alibi;

zadruhé – věřil jsem, že mám všechny ty hochy přečtené do posledního puntíku a že vím, jak by se kterýkoliv z nich ve svých pamětech prezentoval; tady mi okolnosti nabízely možnost ověřit si, zda mám alespoň v jednom případě pravdu.

* * *

Když jsem po vyřešení memoárového problému dorazil domů a zjistil, že mám prázdnou ledničku, vydal jsem se do ulic. Byl nedělní večer, takže mé kroky zamířily do nejbližší vietnamské samoobsluhy, kde mě upoutal zajímavý obraz: na pultě vedle pokladny stála televizní obrazovka, na ní svítila tvář překrásné Asiatky vyzařující směsici obav, bolesti i pocitů křivdy a nad ní se tyčil úděsný ksicht Asiata, který na zdrcenou krasavici zuřivě štěkal. Napadlo mě, že mít zácpu a potkat toho frajera na samotě u lesa, v tu ránu mám po problému s vyprazdňováním.

Drama napínavější než to na obrazovce se ale odehrávalo ve tváři paní pokladní: výraz napjatý k prasknutí, oči vevrtány do obrazu, zrychlený dech – nebylo pochyb, že by nedokázala odtrhnout zrak od obrazovky ani ve chvíli, kdy by jí do ucha zasyčel had.

K pokladně se blížila zákaznice s plným košíkem. Poodstoupil jsem od kasy a se zájmem sledoval, co se bude dít. Pokladní, aniž by odtrhla oči od obrazovky, brala jeden balíček po druhém, přejížděla kódy po čtecím zařízení, načež hodila na pult paragon s cenou 176 Kč a ukázala prstem na cifru. Zákaznice položila na pult pětistovku, pokladní smetla bankovku do zásuvky, vytáhla z ní dvoustovku, stovku, dvacetikorunu a dvě dvoukoruny – to vše aniž by na tisícinu sekundy odvrátila zrak od obrazovky.

Všiml jsem si, že váha stojí na pultě stranou, mimo zónu periferního vidění paní pokladní. Vložil jsem tedy do košíku nejen původně zamýšlené housky se salámem, ale přidal i tři mandarinky a dva banány. Paní pokladní obstála bez ztráty kytičky – ovoce hodila na váhu a ceny namarkovala bezchybně, bez jediného mrknutí stranou.

Odcházel jsem s pocitem diváka, který byl svědkem excelentního vystoupení estrádního umělce špičkových kvalit. Úžasný zážitek! Ta žena u kasy měla v obchodě pouze odloučenou část svého vědomí, jakousi jeho expozituru, zatímco celá její bytost byla vklíněna do virtuálního světa za obrazovkou. Jakpak by asi doma odpověděla na otázku: „Co v krámě, co zákazníci?“

Zaujat nevšedním zážitkem kráčím k domovu a přitom cítím, že se mi pomalu, ale jistě do mysli vkrádá déjà vu. Vždyť já už přece něco podobného zažil! Pocit neustále sílil, jedl jsem a nevěděl co, díval se na televizi a nevěděl na co, vlezl do postele a nemohl usnout, až někdy po půlnoci jsem tu dávnou scénu konečně uviděl.

Klubovna, kolem debatního stolu věžaři, nálada mdlá, tu a tam kdosi cosi řekne, následuje pauza, po ní zase kdosi cosi řekne, čas líně plyne, a v nejvzdálenějším koutě místnosti sedí Dok. Nehybně schoulen v ušáku pod stojací lampou drží v ruce rozevřená skripta, má do nich vevrtané oči a cosi soustředěně studuje. Není pochyb, že by neodtrhl od skript zrak ani ve chvíli, kdy by mu do ucha zasyčel had.

Jeden z debatérů cosi matně namítne, další nespokojeně povzdechne a unaveně řekne „pánové, buďme realisté“, načež kdosi apaticky dodá „a usilujme o nemožné“. Auditorium v tu ránu ožije – ano, to je přec výrok roku 1968! Rozbouřená mládež západní Evropy si ho psala na prapory!

Věžaři se o citovaném žvástu rozpovídají, vědí o něm všechno možné, jenom si nedokážou vzpomenout, kdo ho vymyslel. Shodnou se, že to byl francouzský politolog, ale jméno si nevybaví. Zkoušejí to všichni, padají různá francouzská příjmení, až to Jáchym utne.

„Víte co, pánové? Přestaneme na toho chlapa myslet a budeme tlachat vo něčem jiným. Časem si vzpomenem.“

Jenže – když si nějaká společnost odhlasuje, že nebude hodinu myslet na zelenou lišku, na nic jiného myslet nedokáže. Chvíli jsme tlachali o něčem jiném, jenže po každé druhé větě se některý z nás pokusil udeřit hřebík na hlavičku.

„Marais! … Dubios! … Nous! … Malad!“

Jáchym to nakonec nevydržel, praštil pěstí do stolu a zařval: „Kurva, chlapi, neserte mě!“ Obrátil se k nejvzdálenějšímu koutu zasedačky a vyštěkl dotaz: „Doku! Jak se ten chlap jmenoval?!“

Dok, aniž by se pohnul a odtrhl oči od učebnice, nepřítomně odříkal: „Herbert Marcuse. Německo-americký Žid. Filozof a sociolog.“

* * *

Při té dávné vzpomínce jsem si uvědomil, že toho o Dokovi až tak moc nevím. Jak by asi v memoárech prezentoval sám sebe? Jaké svědectví by o nás a našem světě nabídl fiktivnímu historikovi třetí vlny právě on? Co asi zaznamenávala odloučená část jeho vědomí, která tu byla spolu s námi, zatímco centrála jeho bytosti žila ve světě zcela jiném?

Všechny tyto otázky se mi promítly do představy schůzky s Dokem a pak už jsem se nedokázal udržet. Věren krédu všech zbabělců, že epistula non erubescit, sesmolil jsem šestistránkový dopis, jehož první strany popsaly věžařskou debatu o memoárech. Pak jsem k nim přilhal další stránky, které tvrdily, že zvažujeme nápad sestavit skupinový kompilát: každý z nás pořídí své vlastní memoáry a z nich pak sestříháme výsledný rukopis, který bude kolektivní svědeckou výpovědí věžařů pro historika třetí vlny. Byli bychom Dokovi vděčni, kdyby se spolu s námi zúčastnil i této „hry na Třetího“ – hry, která bude v historii Klubu věže tou poslední. S dopisem v kapse jsem pak očekával Dokův přílet.

* * *

Setkání s Dokem mi poskytlo nevšední zážitek: byl obklopen skupinkou mladých mužů, kteří měli dokonalé obleky, hladce oholené tváře, perfektně upravené účesy i ruce, a chovali se vybraně. Jsem už hodně starý člověk a dožívám v časech, kdy se každý své cti dbalý muž pyšní habitusem zavšiveného vandráka, který právě vylezl z kanálu. Zjev oněch mladých mužů mě zaskočil – jakoby z nich na mě zavanula atmosféra dávných časů, větrem odvátých neznámo kam.

Dívám se na ně a přitom, nevím proč, mě kdesi v zátylku svědí podivný pocit – kdyby jejich šéf luskl prsty, nejspíš bych zmizel v některém z diskrétně umístěných soukromých krematorií, uprostřed noci prolétl komínem do prostoru, a na vezdejším světě by pak po mně zbyly, krom trochy popela, jen identifikační údaje v seznamu pohřešovaných osob… Že by senilní paranoia?

Nebo jen závan reality zákulisního světa?

Sedmdesátiletý Dok na Věřiných pětatřicet už nevypadal, ale více než pětapadesát by mu nikdo nehádal. Naše schůzka trvala pětatřicet minut, pak do salonku diskrétně vstoupil jeden z mladých mužů a stanul v uvolněném pozoru. Když se na něj Dok podíval, mladík pohnul rukou s hodinkami a natočil je ciferníkem směrem k nám. Dok vstal a stiskl mi ruku.

„Mám prosbu,“ řekl jsem a podal mu dopis. „Až budete mít náladu, přečtěte si to. Potom dopis někam odložte a po deseti dnech si ho znovu přečtěte. Teprve pak se rozhodněte, co s tím. Ano?“ Dok přikývl.

„Provedu,“ řekl a vstrčil dopis do kapsy.

* * *

Po třech měsících mi pošta doručila zásilku se zvukovým záznamem Dokova vyprávění. Prvních několik vět adresoval mně: s nahrávkou můžu naložit, jak se mi zachce, žádá jen, abych – použiji-li k čemukoliv některou část jeho povídání – převzal použité přezdívky a nenahrazoval je skutečnými jmény osob… Že by nomina sunt odiosa?

Záznam jsem přepsal a přepis několikrát pročetl. Dok své vyprávění nahrával po částech, které se navzájem lišily. Některé byly namluveny barvitě, pestře a zřejmě s chutí, jiné stroze až heslovitě, jakoby mluvčí chtěl mít naplánované penzum co nejdříve z krku. K některým historkám se Dok vracel, dokonce vícekrát, doplňoval je a zpřesňoval, přičemž střídal časové roviny. Velmi často se vracel i k příběhům z dob svého dětství a mládí.

Třebaže text přepisu působil, ohleduplně řečeno, dost nepřehledně, dalo se v něm rozpoznat několik tematických okruhů, které autor jako by vhodil do mixéru a výsledný mix pak vrhl na papír.

Z oněch tematických okruhů jsem zkusil sestavit osnovu, která by nepostrádala cosi jako logický řád. Pak jsem text přepisu rozstříhal, nastříhané útržky roztřídil podle osnovy, nalepil je na čisté á čtyřky, a takto pořízený slepenec znovu přepsal. Teprve pak, při čtení onoho slepence, jsem si uvědomil, jak nešťastně je plynulost Dokova vyprávění narušována rozptýlenými historkami z dětství a mládí. Vystříhal jsem je, seřadil do jakési osobní zpovědi a z ní pak sestavil samostatnou úvodní kapitolu. Vím, že jsem tím do skladby Dokova svědectví imputoval cosi jako žánrový zlom a že je to problematické řešení. Ale řekl bych, že je nejméně problematické ze všech možných.

Celému vyprávění jsem se pokusil vtisknout jednotný vyjadřovací styl a sám do textu vstupovat pouze tehdy, když jsem nedokázal odolat. A ještě něco – v přepisu se vyskytují dva druhy uvozovek, jednočárkové a dvoučárkové. První z nich vymezují citáty podávané s neutrální intonací, ty druhé uvozují citace, které Dok hlasově přehrával, někdy se zřejmou snahou citovaného ironizovat či zesměšnit.

Výsledkem celého mého úsilí je kříženec Dokových memoárů s jeho pamětnickým svědectvím, které se dotýká i některých faktů z kategorie nepřípustných.

Fiktivní pan Třetí, historik pomyslné třetí vlny, má naše hybridní dílko k dispozici. Jestliže v něm lze nalézt cokoli, co oživí, doplní či zpřesní poznatky získatelné při studiu dokumentů z našich časů, nelze vyloučit, že po něm pan Třetí sáhne.

Z mé strany zatím vše, slovo má fenomén zvaný Dok.

TENKRÁT ZA MLADA

Vtřiačtyřicátém roce minulého století přišli moji rodiče opatnáctiletého syna adokonce války se ztoho nevzpamatovali. Když pak vpětačtyřicátém najaře házeli šeříky nasovětské tanky, dostali vzáchvatu euforie nápad, že by si mohli pořídit náhradního syna azačít nový život.

Soudě podle tátova výroku, kterým očtrnáct let později vypointoval svůj vzteklý monolog natéma „náš syn“, dobrý nápad to nejspíš nebyl. Táta, řidič náklaďáku, se tehdy pozdě večer vrátil zeSlovenska azhrozil se: zhroucená máma seděla ukuchyňského stolu, svírala vruce moji žákovskou knížku anaříkavě brečela. Ležel jsem vesvém kutlochu vedle kuchyně, pro jistotu předstíral, že tvrdě spím, apřitom hltal každé tátovo slovo.

Ten, který se neměl narodit

„Co je to, ksakru, zadítě?! Já vjeho věku měl fůru kamarádů, pořád jsem někde venku lítal sklukama, von teď jen sedí doma ačumí dorodokapsů, čte jedno ato samý pořád dokola, když jsme ho poslali dohouslí, tak toho zapár tejdnů nechal, křídlovka ho taky nebavila, von teď vo nic nemá zájem, von by jen furt čuměl doblba, vypadá jak chcíplej ňouma a– najednou udělá takovejhle průser!“

Tátova řeč se zrychlovala abyla čím dál tím zuřivější. Ukončil ji výkřik, který mi vyrazil dech: „Ten kluk se už neměl narodit!!“

Aby bylo jasno, my se státou nijak zvlášť nemuseli. Kdo že si začal? Já vlastně nevím, kdo si začal, rozhodně nevylučuji, že jsem to byl já. Natátovi mi zkrátka něco vadilo, jenom jsem nevěděl co, ato až dosvých jedenácti let. On si toho byl vědom; jednou jsem cosi hledal vjeho zásuvce snářadím anarazil při tom nasvazeknovinových článků, které se zabývaly riziky pozdního rodičovství.

Tátův vzteklý monolog navazoval napříběh, který se rozehrál vkulisách našeho dřívějšího bydliště, malém to městečku sjedinou dominantou – byla jí ženská, která vkaždém sečtělém jedinci musela evokovat Čapkův výraz „rozvalená erotika kravské blondýny“. Já už vlastně nevím, zda autorem citovaného sousloví je Čapek. Jestliže ano, apokud by hrály iletopočty, nejspíš by tu dorotu znal. Jmenovala se Líšková apřezdívalo se jí Liška. Prý proto, že spávala socasem mezi nohama.

Ženské osazenstvo městečka amy prepubescenti jsme ji nenáviděli. Pubescenti iadolescenti předstírali, že by ji taky rádi viděli namárách, přitom ale tajně střádali nataxu, kterou si účtovala zaúkony vakci „připouštění zajíčků“.

My prepubescenti jsme svoji nenávist prožívali poctivě atu atam ji imaterializovali kameny, rozbíjeli jsme Lišce okna. Ona to žalovala našim tátům ati nás pak seřezali jako koně. Jindy jsme kamení nahradili říkánkou, pod okny jsme jí sborově recitovali „vařila lištička kašičku, nazeleném rendlíčku, tomu dala, tomu dala, nadomek si vymrdala“. Naši tátové nás pak seřezali jako dva koně.

Že kní svýplatou chodil imůj táta, to bylo jaksi vřádu věcí, výplaty jí nosili všichni tátové. Jenomže tomu mému se to nešťastně vymklo zrukou. Najednou shledal, že bez ní nemůže žít, že se musí smámou rozvést aže se musí kté dorotě nastěhovat. Když jsem vnoci slyšel mámu, jak brečí avzlyká „ty chceš opustit malýho kluka – kvůli tý kurvě?!“, bylo mi zle. Městečko mělo svůj hit amy smámou taky, byli bychom se schutí zahrabali dohnoje.

Líčená fraška skončila větším bizárem, než se dalo čekat. Začalo to vhospodě, kde se Liška vespolečnosti rozjařených chlapů bavila natátův účet – podroušeně vykřikovala, že si ho nevezme, protože „má trapně malýho ptáka aještě menší plat“. Pokračovalo to divokou rvačkou před hospodou, při níž táta jednoho ztěch smíšků přizabil, afrašku završilo tátovo pokání – vkriminále.

Zkriminálu se táta vrátil poměrně brzy, protože rvačku nevyprovokoval avlastně se jen bránil značné přesile, holt nepřiměřeně. Ponávratu mámu odprosil, ta mu rozmrzele odpustila, krátce nato jsme se zmísta hanby přestěhovali doměsta, ajá zahájil studia namístní střední škole.

Nové bydliště mi nic dobrého nepřineslo, ocitl jsem se vizolaci. Moji potenciální kamarádi zesousedství byli zapouzdřeni douzavřených smeček, žádná znich opřistěhovalce nestála, aspolužákům veškole jsem dooka rovněž nepadl. Nebylo se čemu divit, já nikdy nepatřil mezi šťastlivce, které si lidi zamilují naráz. Jednou zpříčin je moje tvář schudou mimikou, která má pouze jednu výhodu, dá se sní vydělávat vpokeru. Jinak přináší jen samé problémy, vlidech vyvolává obezřetný odstup anezřídka ihostilitu. Ještěže jsem potátovi dost rozměrný, měl jsem odeset kilo víc abyl jsem ohlavu větší než moji spolužáci, takže mě nebili. Ale nepřátelství znich přímo čišelo.

Napartu svých kamarádů zpředchozího bydliště jsem mohl jen snostalgií vzpomínat. Vyrůstal jsem snimi odmateřské školky, takže těm ty moje hendikepy nevadily anejspíš jim ani nepřišly namysl. Mimochodem, že moji proměnu znormálního kluka na„chcíplého ňoumu“ iniciovalo prostředí nového bydliště, to si zřejmě uvědomoval itáta, proto se vjeho vzteklém monologu objevilo ono „teď“ – „teď jen sedí doma, teď nemá onic zájem“. Anevylučuji, že se při svém vzteklém monologu vztekal isám nad sebou. Věděl přece, že naše stěhování zavinil on.

Ikdyž jsem navenek předstíral, že tu třídní ostrakizaci vpohodě beru aže je mi celkem fuk, uvnitř jsem se užíral azároveň cítil, že tenhle stav nepotrvá věčně. Přitom jsem ovšem nemohl tušit, že při té peripetii sehraje klíčovou roli Viržínko.

Přezdívalo se tak jedné zučitelek, ato zedvou důvodů: jednak byla stejně vychrtlá, nevkusně balená, zahnědlá anepříjemně páchnoucí jako stejnojmenné kuřivo, ajednak byla, protože nemohla nebýt, nedotčenou pannou, tedy virginia intakta. Vykala nám, my ji museli oslovovat soudružko profesorko, akpředlouhé řadě jejích nectností patřila inemístná známkovací přísnost.

„Najedničku umí pánbůh, nadvojku já, natrojku nejlepší zvás anačtyřku ten lepší průměr.“

Všichni žáci ji nenáviděli amoc bych zato nedal, že se přílišné oblibě netěšila ani vesborovně.

Vonen kritický den kreslila natabuli jakési geometrické obrazce ajá se věnoval čtení pod lavicí. Začetl jsem se, přestal vnímat okolí, apak se to náhle stalo: před očima se mi zjevil pařát soudružky profesorky, vytrhl mi Šprýmaře zOregonu zruky, načež její skřehotavý hlas ostře zavelel: „Vstaňte!!“

Vztyčil jsem se, ona se zběsile rozvřeštěla, já chvíli nehnutě stál amlčel – no apak se mi zatmělo před očima.

„Nekřičte namě tak zblízka, paní, páchne vám zúst!“

** ** **

Vstupuji Dokovi dořeči, neboť nedokážu odolat. Historka sViržínkem ajejí pozdější proměny jsou úsměvným příkladem faktu, že události, onichž se mluví, jsou vpodáních vypravěčů kreativně vylepšovány apostupem času se znich stávají legendy. Před nějakou dobou jsem potkal muže, který pár let poDokovi navštěvoval stejnou školu. Vjeho podání zněla Dokova replika takto:

„Neřvěte namě tak zblízka, ženská, smrdí vám zhuby jak zprdele.“

My budeme spíše věřit Dokovu podání. Ona drsnější verze by ho patrně stála víc, než kolik ho stála ta jeho.

Pokračuje Dok.

** ** **

Domů jsem si odnesl žákovskou knížku se zápisem, nad nímž se matka zhroutila atáta pronesl svůj vzteklý monolog. Zápis – dalo se zněho vyvodit, že mě vyhodí zeškoly – zval napohovor oba rodiče, jenže ti se vtak hojném počtu dostavit nemohli, táta tu noc musel zpátky naSlovensko.

Když jsme smámou čekali nachodbě před sborovnou naaudienci, ocitl jsem se vmoci démona vzdoru: až mě pozvou dovnitř, pošlu je všechny doháje aodejdu středem, shlavou hrdě vztyčenou.

Jenže pak jsem se zadíval namámu adémon se země potichu vytratil – choulila se dosebe, vypadala jako uzlíček neštěstí, bylo jí šestapadesát anikdo by jí nehádal míň než sedmdesát. Chudák ženská, co ta ztoho života vlastně má? Manžel nevěrný šmejd akriminálník, jedno dítě nakrchově, druhý syn ksindl, který se neměl narodit, ona sama pocelé dny vhospodských kuchyních unádobí – psí život. Chybělo málo ašel bych kní, objal ji apohladil.

Ne, jen žádná gesta, ani před sborovnou, ani uvnitř. Dám jim, co chtějí, amožná itrochu víc… Když mi pak vesborovně dali slovo, spustil jsem:

„Mě moc mrzí, co se stalo, nikdy si to neodpustím… Vy asi víte, jakou má soudružka profesorka pověst, jak je mezi studenty neoblíbena… Oni vní vidí váš protipól. Vy všichni se nás snažíte vychovávat, hodně nás naučit, povzbuzovat nás, jenže ona… Říkají oní, že studenty jen ponižuje, pořád je pokořuje, bere jim chuť doučení… Oni to takhle říkají, aproto ji nenávidí.

Já ale ne, mně je jí líto. Ona není zlá, není špatná, asi má jen špatný život… Jako já. My smaminkou se museli přestěhovat sem, protože… Táta nás chtěl opustit, odejít ktakové divné paní, kvůli ní pak musel dovězení – my smaminkou byli všem pro smích, pohrdali námi, proto jsme se odstěhovali. Jenže – tady jsem pořád sám, se mnou se nikdo nekamarádí, sedím sám vposlední lavici, žádný spolužák se mnou nepromluví… Ten román, co mi soudružka profesorka zabavila, já už ho čet mockrát: je otakovém psanci, všichni se ho straní, pronásledují ho, on lidem pomáhá, jenže se to vždycky obrátí proti němu, on pořád šprýmuje, jako že si ztoho nic nedělá, že je mu to jedno, jenže – jedno mu to není. Já si vždycky přečtu aspoň kousek, když…

Před tou hodinou se spolužáci oněčem domlouvali, já jsem knim přišel, jenže oni se hned zvedli ašli nachodbu. Já jim nikdy nic neudělal, já… Když se namě soudružka rozkřičela, tak mě to přišlo jako křivda, my jsme přec natom oba stejně… Až se soudružka vrátí, já ji odprosím…“

Řeč plná zámlk, nedořečené věty, hlas přetékající slzami…, řekl bych, že to byl procítěný výkon, který by mě dostal naDAMU. Ocenila ho imáma, která poslouchala zadveřmi. Když mě poslali nachodbu čekat naortel, vrhla se mi kolem krku arozbrečela se. No ajá ji pak přece jenom pohladil.

Dopadl jsem celkem dobře. Tresty sice vypadaly hrozivě, ředitelská důtka svýstrahou, podmínečné vyloučení, nebo tak něco, ale směl jsem zůstat veškole. Kdo vní ale nezůstal, byla soudružka profesorka Viržínko. Poonom incidentu onemocněla azpátky doškoly se už nevrátila. Proslýchalo se, že se natom podílel ijeden sadistický kolega zesboru – prý kní zašel nasoudružskou návštěvu acelé mé vystoupení jí přehrál zdiktafonu.

Mezi spolužáky jsem tím zabodoval. Sice mě mezi sebe ani potom nevzali, ale tu atam namě alespoň promluvili.

Zajímavá byla reakce mého táty. ZeSlovenska se vrátil vnoci, já už spal, tentokrát doopravdy, amáma mu zřejmě podala situační hlášení. Když jsme stanuli tváří vtvář, zahovořil kemně nevzrušeným hlasem.

„Co sis nadrobil, to si vyžer sám, já se ktomu vracet nechci anebudu. Pod jednou podmínkou – že budeš dělat sport. Sedět furt doma, civět doblba aužírat se, tak to ne. Už jsem volal doklubu, zejtra tam spolu zajdeme.“

Sportu tak akorát

Když táta vyslovil slovo sport, měl namysli řecko-římský zápas, protože zamlada zápasil závodně ajeho idolem byl Frištenský. „Zejtra“ jsme tudíž spolu zašli domístního těžkoatletického oddílu azemě se stal zápasnický elév. Ne nadlouho. Válet se požíněnce vobjetí se zpoceným klukem, který smrdí jako tchoř, to mě neoslovilo.

Společně se zápasníky trénovala parta vzpěračů, kteří mě fascinovali. Byli mlčenliví, měli skvostně vypracovaná těla, avesvém koutku tělocvičny se pohybovali jako zpomalený film. Zpomalený film oživovaný prostřihy bleskových akcí – šest kroků dostrany, šest kroků zpět, důstojně abeze spěchu, pak znehybnět vtichém soustředění nad činkou, bleskurychlý shyb, apřes metrák železa jde nad hlavu. Přitahovali mě čím dál tím víc, akdyž se vrátil zezahraničního zájezdu Mistr, bylo rozhodnuto. Opustil jsem zápasníky astal se vzpěračem.

Mistr, zhruba devadesátikilový chlap, tehdy držel československé rekordy vevzpírání břemen, ato bez rozdílu vah. Nemusím zdůrazňovat, že rekordman vreprezentačním dresu se státním znakem naprsou byl pro pubescenta zjevením. Stačilo mi, že se mohu pohybovat vjeho silovém poli, zaslechnout, jak skolegy tu atam prohodí pár slov, přihlížet, jak trénuje, abylo mi báječně.

Mistr byl navíc velmi sympatický chlapík. Když měl náladu, předváděl všelijaké kousky, například chodil vestoji orukou poschodech, předváděl stoj ojedné ruce namedicinbalu, nebo zvedal kolegu zaopasek nad hlavu. Anad nikým se nevyvyšoval. Když se například před utkáním zápasníků vyklízela tělocvična aupravovala dopodoby arény shledištěm, makal jako kdokoliv jiný, ba co víc, dobrovolně se ujímal nejobtížnějších úkolů. Jednou jsem spokleslou čelistí přihlížel, jak ledabyle vlezl pod klavír, vztyčil se sním, ajako kyklop ho naplecích beze spěchu odnášel kamsi dozákulisí.

Prostředí družstva vzpěračů namě působilo podnětně, týden co týden mi padaly osobní rekordy adost brzy jsem se vypracoval knepřehlédnutelným výkonům. Pojednom osobním rekordu vnadhozu mi narameno poklepal sám Mistr asuznáním poznamenal:

„Jde ti to. Chytil jsi správný vztah kčince.“

Jistě nemusím rozvádět, co se mnou ta pochvala udělala. Mistr si mě všiml! Pro pána krále, on ví, že existuju!! Stal se země vzpěračský fanatik, akdyby to šlo, bral bych sičinku idopostele.

Sám fakt, že si mě Mistr všiml, se mi velice vyplatil, dá se říct, že mi zachránil páteř. To bylo tak: přišla tuhá zima aproblémy sotopem, načež nám přeložili tréninky kamsi nadruhý konec města. Pro mě dost zruky, čekala by mě jízda spřestupem ahodina cestování navíc. Podobná svízel hrozila iMistrovi. Atřebaže tenkrát byl ještě sport sportem, ane jen státem placenou profesí, Mistr byl přece jenom Mistr, takže mu půjčili klíče odtělocvičny, aby mohl trénovat všatně. Mistrova pochvala mi dodala odvahu zeptat se ho, zda bych směl trénovat sním. Řekl proč ne, ajá pak mohl prožít báječné čtyři týdny pod dozorem vzpěračského génia – mé výkony se při tom posunuly opětadvacet kilo výš.

Mistr měl dopodrobna propracovaný systém, kterým se svědomitě řídil, ajá se poněm opičil. Nic nenamítal, akdyž měl chuť, opravoval mé chyby aučil mě, co ajak dělat chytřeji alíp. Až jednou…

My tenkrát měli namatematiku kantora, který vyznával heslo škola hrou. Vždy jednou týdně napsal nazadní stranu tabule příklad, my před sebe museli položit papír nadepsaný jménem, on zavelel tři, dva, jedna, teď(!), otočil tabuli azmáčkl stopky. Kdo byl svýpočtem hotov, zvedl ruku, kantor mu řekl čas, student ho napsal napapír vedle svého jména apapír položil naokraj lavice. Kantor pak zkontroloval výsledky, přidělil body, načež novelizoval třídní žebříček. Já se většinou pohyboval načtvrté příčce.

Mimochodem, pokoušet se opodvod, například ubrat si čas, nepřicházelo vúvahu, náš kantor měl fenomenální paměť. Posvátný respekt vetřídě si získal hned ten den, kdy poprvé stanul před lavicemi. Zeptal se, zda někdo znás hraje šachy, zvedlo se šest rukou, on vytáhl ztašky šachovnici, položil ji najednu zlavic arozestavěl figurky, dal nám zvolit barvu, my vyhráli bílou, on si utabule sedl nažidli zády ketřídě azavelel: „Můžete začít.“ Hladce vyhrál, tuším vedvaatřicátém tahu, ato mezi námi byl ivítěz celoškolní soutěže.

Vinkriminovaný den otočil tabuli spříkladem tohoto znění:

„Pan Sřekl panu M: mně je dvakrát tolik, než kolik bylo vám, když mně bylo tolik, kolik vám je teď; až vám bude tolik, kolik mně je teď, bude nám dohromady třiašedesát let. Jak starý je pan Sakolik let je panu M?“

Bylo zřejmé, že komplikovanost verbálního produktu pana Sje mateník napočtáře aže si tedy nejdřív musím udělat jasno. Což udělám nejlépe tak, že se blábol pana Spokusím zobrazit graficky. Nakreslil jsem úsečku, která znázorňovala počet roků pana Sarozpůlil ji. Tolik bylo panu M vonom roce, kdy pan Sbyl starý jako pan M teď. Oběma ubylo stejně a– zadíval jsem se naúsečku avše bylo jasné: věk pana M představuje tři čtvrtiny stáří pana S. Až oběma pánům přibude čtvrtina věku pana S, až tedy budou mít dohromady devět čtvrtin jeho nynějšího stáří, bude součet jejich let činit třiašedesát. Devítina ztřiašedesáti je sedm, panu Sje tedy osmadvacet apanu M jednadvacet let. Zvedl jsem ruku, kantor zmáčkl stopky aohlásil čas – dvacet devět sekund.

Když kantor klání ukončil, zavolal mě ktabuli. „To nebyla soutěž vhádání zčar, příteli, to byla soutěž vsestavování rovnic.“ Podal mi křídu. „Tak sestavuj!“ Azmáčkl stopky. Sestavil jsem několik rovnic, vyšel mi stejný výsledek jako při hádání zčar akantorem naměřený čas byl toho dne šestý vpořadí. Takže jsem nakonec vtřídnímžebříčku ojedno místo klesl. Pokazilo mi to náladu nacelý den, takže si toho večer při tréninku nemohl Mistr nevšimnout.

„Copak? Něco veškole?“ zeptal se, leže nalavici se zavřenýma očima. Před sérií zdvihů pohybujících se při hranici jeho osobních rekordů vždy krátce odpočíval. Popsal jsem dopodrobna svoji dopolední lapálii súsudkovým příkladem aodsoudil kantora. Měl jsem zato, že se nezachoval fér, vždyť já přece výsledek neuhodl, dospěl jsem kněmu logickou úvahou, měl mi přiznat vítězství.

Mistr mě se zavřenýma očima vyslechl, načež poznamenal něco vtom smyslu, že by se mnou rád souhlasil, ale nemůže. Jestliže jsme soutěžili vsestavování rovnic, neměl jsem navítězství nárok. „Kdybys vřeckořímském zápase položil soupeře nalopatky volnostylařským chvatem, přiznali by ti vítězství? Sotva.“ Pochvilce dodal: „Nezabodoval jsi vtý soutěži, ale utoho učitele. Určitě zaznamenal, že ti to myslí najedničku.“ Pak vstal ašel nasvoji topsérii.

Vtakové chvíli jsem všeho nechal abez dechu přihlížel. Mistrovy osobní rekordy byly rekordy státu, měl jsem při jeho topsérii pocit vyvolence, který smí přihlížet něčemu, co nikdo jiný vtéto republice vidět nemůže.

Mistr se postavil nad činku, několikrát se zhluboka nadechl, pak zavřel oči, znehybněl srukama nataženýma kčince, jeho svaly se napjaly a– vtom se namě podíval: „Kolik je ti let?“

Ohromením jsem až vyjekl: „Čtrnáct.“

„Proboha,“ zhrozil se Mistr, „já myslel, že ti je nejmíň sedmnáct.“ Přeskočil činku, vzal mě zaruku atáhl přes ledovou tělocvičnu dokanceláře, odkud pak telefonem obvolal několik míst. Den poté mě odvezli dojakési nemocniční vyšetřovny, tam se mě ujali lékaři, všelijak mě rentgenovali anatahovali naskřipec, načež zazněl neúprosný ortel: „Se sportem zvaným vzpírání je konec!“ Měl jsem pocit, že se mi zase jednou bortí svět, nejenom páteř, kterou jsem vtu chvíli srdečně nenáviděl. Oči se mi zalily slzami.

„No no!“ zaprotestoval doktor. „Budoucí mistr světa se mi tu rozbrečí jak malej kluk?! Copak je nasvětě jen vzpírání?“

Ne, to rozhodně není, jenže – co dál? Když mrazy pominuly atréninky se vrátily nastaré místo, chodil jsem dál mezi vzpěrače ajen tak si cvičil. Mým klíčovým rádcem se stal Mistr, který nade mnou převzal osobní patronát. Je vcelku jasné proč, hryzalo ho svědomí – jako můj vzor arádce se přičinil ostrmý vzrůst mé výkonnosti, tedy onadměrné přetěžování mé nevyzrálé páteře.

Já mu ovšem nic nevyčítal, ba právě naopak, jeho autorita vmých očích vzrostla nade všechny meze. Nejen že se projevil jako odpovědný chlap, kterému není lhostejný jeden bezvýznamný kluk, nejen že se projevil jako muž akce, který umí vkonkrétní situaci pohotově zasáhnout, on se projevil ijako člověk spostřehem avynikající inteligencí. Vždyť on, řadový policista, věděl, že soutěž vpočítání úsudkových příkladů se nepořádá pro mladíky před maturitou.

„Víš, co by ti prospělo?“ oslovil mě Mistr znenadání, když zadumaně přihlížel, jak ležím nažíněnce aprovádím cviky, které mi doporučil sportovní lékař. „Švédská gymnastika. Boxeři mají nového trenéra aten ji umí. Zajdeš zaním aon tě ji naučí. Domluvím to sním.“

Švédskou sestavu mě naučili poměrně brzy, já ale zarohovníky nepřestal chodit ani pak. Ne že by mě lákal box, nikdy jsem necítil potřebu bít dohlavy individua, která mi ublížila, natož lidi, kteří mi neudělali vůbec nic. Mezi boxery mě přitahovala atmosféra klubu ataké doktor, který pečoval ojejich psýchu. Říkali mu Dušař – ozuby se jim staral zubař, oduši jim tudíž pečoval Dušař. Obé, atmosféra klubu aDušař, nakonec způsobilo, že jsem se stal příslušníkem klubové líhně. To bylo tak:

Když se zájemce orohovnický sport přihlásil doklubu, byl vřazen dotak zvané líhně, která měla dvě kategorie, přijímač apřípravku pro nováčky. Zájemce byl nejdříve začleněn dopřijímače, kde byl soustavně sledován atestován. Členové rozhodujícího triumvirátu – trenér, lékař aDušař – společně zjišťovali, zda vefyzické či psychické kondici zájemce nejsou ireverzibilní závady neslučitelné se sportem zvaným box. Jestliže zájemce obstál, přeřadili ho dopřípravky nováčků. Iniciačním aktem byla pozvánka natréninkový ranč, který měl klub naSázavě.

Zezačátku, popřímluvě Mistra utrenéra, jsem natréninky chodil jako host, který nikoho nezajímal. Přicházej si, kdy chceš, dělej, co chceš, můžeš se ponás opičit, ato je vše. Testování? Proč bychom tě měli testovat, copak chceš boxovat? Jenže já bych se dal odDušaře otestovat docela rád avětší zájem trenéra by mě rovněž potěšil. Nakonec jsem nevydržel, šel zatrenérem apožádal ho ozařazení dopřijímače. Selekcí jsem prošel bez úhony, ocitl se mezi nováčky, vyrazil snimi nasázavský ranč atam vyslechl vstupní Dušařovu přednášku:

„Vážení amilí nováčci, pozvání naranč vám jistě zvedlo náladu. Jenže pak jste se doslechli, že vás tu čeká přednáška abylo ponáladě. Vy přece chcete boxovat, ne poslouchat kecy.

Ti bystřejší zvás ale brzy pochopí, že iposlouchání keců má něco dosebe. Chytřejší mládenci se totiž vyznačují tím, že si kladou otázky aty často začínají slůvkem proč. No anaše přednášky jsou právě odtoho, aby nataková proč odpovídaly. Například dnešní přednáška vám řekne, proč někteří zvás, pouplynutí několika měsíců, odejdou zklubu. Tolik úvodem ateď kvěci.

Zasport jste si zvolili box avolili jste výtečně. Box je úžasný sport avy pro něj máte předpoklady, přijímač to prokázal. Bohužel, sboxem jsou spojena jistá, řekněme specifická rizika, aproto jste výtečně volili iklub. Náš klub vás totiž naučí nejen boxovat, ale naučí vás irizika boxu minimalizovat.

Nejspíš nevíte, že jsou dva druhy boxerských klubů: vjedněch se příprava budoucích boxerů začíná ringem, vnašem klubu se příprava budoucích boxerů ringem završuje. Abyste se mohli ocitnout vringu před obecenstvem, musíme říct my tři, trenér, lékař ajá, že vaše příprava byla úspěšná. Ta příprava bude dost dlouhá abudete se učit spoustě věcí: pečovat osvé zdraví, dobře asprávně jíst, rozvíjet svoji fyzickou kondici, zvládat emoce, naučíte se stát vestřehu adokonale se krýt, osvojíte si všechny údery, naučíme vás, jak ty údery dávat ijak je přijímat; naučíte se pohybovat vringu, pracovat stěžištěm, akonec konců, naučíte se ipracovat scíli.

Teď konomu proč. Proč někteří zvás, možná imnozí, vpříštích měsících znašeho klubu odejdou.

Vytkněme si čistě teoretický předpoklad, že tady přede mnou sedí vedle sebe dva mládenci, jeden chytřejší adruhý méně chytrý. Poplynou měsíce, my vás budeme učit věci, které jsem před chvíli vyjmenoval, načež si ten méně chytrý řekne adost! Já chci boxovat, ne jen furt mlátit dopytle. Odejde doklubu, kde se příprava budoucích boxerů začíná ringem, doměsíce bude stát mezi provazy aučit se boxovat metodou pokus omyl. Zatímco ten chytřejší bude, obrazně řečeno, pořád jen mlátit dopytle.

Poletech se, možná, tito dva borci setkají vnárodní reprezentaci – oba budou zhruba stejně úspěšní, takže jejich boxerské kariéry vyjdou prakticky nastejno. Tak včem je, ksakru, rozdíl?

Vtom, co bude pak, až jejich kariéry skončí. Náš kluk odejde zdravý jak řípa, vnose bude mít chrupavku, zuby vpořádku, inteligenční kvocient stejný, ne-li vyšší, než když doklubu přišel. Bude perfektně připravený pro život, bude se umět se životem prát aobstojí vněm. Ten méně chytrý bude mít přeražený nos, zuby nadranc, mozek plný drobných zranění poúderech ainteligenční kvocient upásma debility. Doživota bude odcházet jako lidská troska aživot ho semele.

Teď ještě pár poznámek navíc. Když jsem se zmiňoval opráci stěžištěm ascíli, zahlédl jsem vočích některých zvás otazník. Očem ten strejda mluví?

Chodíte doškoly, co je těžiště tudíž víte. Možná byste idokázali sestrojit těžiště trojúhelníka. Co je zač práce stěžištěm, to se dozvíte snadno: postavíte se napravou nohu, levou pokrčíte, přiložíte ji chodidlem kpravé noze vevýši kolena azkusíte vydržet celé tři minuty.

Můžete si být jisti, že žádného zvás nepustím doringu dříve, než se ujistím, že budete celý zápas boxovat proti soupeři, ane pro tribuny, že budete neustále vperfektním střehu sdobrým krytem aže si budete hlídat těžiště.

* * *

* * *

Martyrové ztěžkých kriminálů alágrů, kteří nejlepší léta svých životů proživořili votroctví.

Držitelé fabrik, činžáků agruntů, které okradli omajetek anahnali klopatám.

Intelektuálové, které zavřeli dokotelen apřinutili je rozmnožovat svá díla přes kopíráky.

Svobodomyslní duchové, kterým znemožnili stoupat jak dým, až tam, kam ani ptáci nemohou, akteří pak se zlomenými křídly ryli držkou vzemi obehnané ostnatým drátem.

Sebevědomí ambiciózové, které donutili živit se nudnou ašpatně placenou prací pod úrovní jejich IQ, vzdělání aschopností.

Talentovaná mládež, které zablokovali přístup kevzdělání pro nežádoucí původ.

Bažiči pohojnosti zboží nabízeného bohatě zásobovaným trhem, které přinutili postávat vefrontách nabanány, pojíždět vbakelitových kvaziautech acáchat se vlevných mořích.