Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jan Králík

Velodrom TJ Favorit Brno
Baurák ve víru let 1889–2024

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9765. publikaci

Odpovědná redaktorka Věra Slavíková
Jazyková korektura Eva Strnadová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Fotografie na obálce Jan Brychta
Fotografie na předsádkách Ivo Dvořák
Počet stran 144
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024
Cover & Layout Design © Eva Hradiláková, 2024

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-7577-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-7576-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-5286-5 (print)

Stadion roč. XI, č. 26 z 28. června 1963. Na snímku Antonína Bahenského zdraví Ferdinand Duchoň na velocipedu svého kolegu Jiřího Dalera. K tomu titulek „Minulost byla krásná, budoucnost musí být hezčí!“ Bude?

KDE SE NACHÁZÍME

Přijměte pozvání do areálu nejstaršího cyklistického stadionu na světě, kde se bez přerušení závodí po přestavbách, úpravách a modernizacích od roku 1889. Slavní i neznámí cyklisté tady jezdili na písku, hlíně, asfaltu i betonu, zažili slavné sezony i časy, kdy sem oficiálně nesměli, kdy se hrálo o to, komu velodrom připadne, kdy se bouralo i stavělo, kdy se zde pořádala mistrovství světa. Dnes patří k významným evropským velodromům, který svými parametry splňuje předpisy Mezinárodní cyklistické unie UCI i pro závody nejvyšší kategorie C1. A co víc, díky svému raritnímu zastřešení si zaslouží zařadit mezi národní architektonické památky.

Jak si Favorit Brno na svém velodromu dnes vede? V sezoně 2022–2023 uspořádal jeden ze 33 světových podniků C1, k tomu 47. ročník Přilby Moravy, na niž přijeli dráhaři ze 17 zemí, také svoji specialitu 500+1 kolo pro závodníky z 20 států pěti kontinentů a bezpočet dalších akcí.

Zveme vás k projížďce historií unikátního velodromu, který je součástí města, patří jeho minulosti, současnosti i budoucnosti. A také (nejen) jeho občanům.

Do sedel!

JEDINEČNÝ VYNÁLEZ

Předchůdce jízdního kola se objevil v roce 1817. Byl to jednoduchý dřevěný rám se dvěma loukoťovými koly v jedné stopě. Jezdec na něm seděl obkročmo a odrážel se nohama od země. Trvalo dalších takřka padesát let, než ve Francii připevnili v roce 1863 na hřídel předního kola kliky s pedály. Zrodil se velociped. Primitivní, přitom tak epochální vynález! V roce 1885 přišel na svět rám se dvěma stejně velkými koly, to zadní poháněl řetěz. Kde jsou zázraky 19. století – parní lokomotivy, telegrafy, psací stroje, telefony? Práší se na ně v muzeích. Zato jízdní kolo s klikami a převodníkem je – zdá se – nesmrtelné. A co víc: jízda na něm je nejefektivnější způsob pohybu. Pro zdolání stejné vzdálenosti spotřebuje cyklista pětkrát méně energie než chodec. V tomto ohledu nemůže kolu konkurovat ani žádný živočich.

Už s prvními velocipedy začali jezdci poměřovat své síly. Ideálně na uzavřené trati, na velodromu. Bylo to organizačně jednoduché, přinášelo to dramatickou podívanou, lákalo to diváky, kteří vstupným posilovali klubové pokladny. Jeden z prvních cyklistických oválů u nás začali užívat brněnští sportovci. Takřečená Bauerova rampa byla otevřena v roce 1889. Podle dostupných informací je to velodrom s nejdelší nepřerušenou historií závodění od počátku do současnosti.

Žádný jiný ovál na světě nemá takovou tradici.

BRNO U KOLÉBKY ZÁVODNÍ CYKLISTIKY

Velociped se z Francie rozšířil v roce 1867 díky pařížské světové výstavě. Navštívily ji desetitisíce zájemců z celé Evropy, také z Čech. Ti si přivezli nákresy okoukaných strojů, aby pak doma sestrojili vlastní exempláře. U nás se dochovaly v muzeích, na zámcích i v soukromých sbírkách. Ten, který je na obálce časopisu Stadion, objevili v Prostějově při rekonstrukci tamního pivovaru.

První doložený závod na velocipedech uspořádali ve Francii 8. prosince 1867 na cestě z Paříže do Versailles. Také v našich krajích se začalo závodit. Doloženě poprvé v neděli 8. srpna 1869 v Kutné Hoře. Jen o týden později oslavovali v Brně nový sirotčinec. K atrakcím v Augartenu, dnešních Lužánkách, patřily vedle ohňostroje, tomboly, koncertu a vypouštění horkovzdušných balónů i závody na velocipedech. Jelo se na 300 sáhů (rakouský sáh = 1,9 m, tedy na 570 m), dorost jel na 200 sáhů (358 m), 100 sáhů (190 m) měřila dráha s překážkami. Na startu se sešlo pět jezdců, dvakrát vyhrál Čeněk Kusý. O závodě referovaly noviny Moravská orlice a Tagesbote aus Mähren, jak se slušelo na tehdy česko-německé město. Krátce – v našich krajích jsme také díky Brnu nezaspali.

Inzerát v Tagesbote aus Mähren z 13. srpna 1869 zvoucí na závody v neděli 15. srpna

VYSOKÁ KOLA

Éra velocipedů na dřevěných loukoťových kolech byla velmi krátká a trvala jen několik let. Z cest je vytlačila vysoká celokovová kola na pryžových obručích, lehčí, pohodlnější a rychlejší, nehledě na snadný bezhlučný chod. První se objevila na sklonku roku 1869 v Paříži. Vinou prusko-rakouské války se však jejich výroba rozběhla v Anglii. V našich končinách se vysoké kolo objevilo v roce 1879 na Smíchově u Prahy. V továrně Jana Kohouta (1819–1884) začali tato kola vyrábět, vcelku pochopitelně se jim říkalo kohoutovky. S jejich nástupem začaly vznikat i kluby, nejdříve logicky na Smíchově Český klub velocipedistů (1880), záhy pak další. První český klub velocipedistů na Moravě ustavili 13. října 1883 ve Vyškově, následovaly kluby v Kroměříži (1887), Přerově (1888) a v Holešově (1889).

A v Brně? V roce 1885 tam vznikl jednak německý Brünner Radfahrer Bund, jednak Klub českých velocipedistů. Aby posilnil své moravské druhy, uspořádal smíchovský klub v červenci 1886 několikadenní výlet do Brna, přes Vyškov a Prostějov zpět do Prahy. Třetího dne vjelo asi 50 jezdců (mnozí se přidali cestou) do Bosonoh, za svitu luceren pak vedli svá kola do centra pěšky, protože policie nepovolila jízdu městem. „Ulice byly přeplněny tisíci lidu a lid ten vítal české jezdce s takovým jásotem, že to ‚německé Brno‘ z těch hlučných českých pozdravů se až v základech otřásalo.“1 Je-li z textu cítit, že soužití Němců a Čechů nebylo ideální, o několik řádků dál už je to potvrzeno: „V Moravské Třebové bylo výletníkům zakusiti německé zášti a jen s největším sebezapřením Čechů předešlo se krveprolití. Provokací Němcům byl český hovor cyklistů a loštický prapor! Teprve když pohrozeno revolvery, ustoupili a volně plál dne 8. srpna 1886 slovanský prapor na strmých serpentinách vysokého vrchu Schönhengstu.“2

„První bicykl v Čechách zhotoven byl v zámečnické dílně J. Pechánka podle nákresu z výstavy v Paříži v r. 1867, který přivezl technik J. Pechánek,“ stojí na kartičce tohoto stroje, uloženého dnes v Městském muzeu a galerii v Hořicích

Německých moravských klubů bylo víc, v roce 1897 celkem ve 26 městech. V Brně jich po roce 1889 působilo několik. Jejich vznik velkou měrou inicioval mecenáš, ačkoli neměl s cyklistikou nic společného.

Firemní obálka továrny Jana Kohouta

1 Košťál, František: Český klub velocipedistů na Smíchově, 1880–1900, na oslavu dvacetiletého trvání klubu. Český klub velocipedistů, Praha, 1900, str. 16.

2 Ibid, str. 17.

BAURÁK

Viktor Arnold Jakob Bauer (1847–1911) byl jedním ze tří synů úspěšného brněnského cukrovarníka Mořice Bauera (1812–1895). Viktor vystudoval Deutsche Technische Hochschule Brünn a Königlich Sächsische Baugewerkenschule Leipzig. Pracovat začal v otcových podnicích, které postupně převzal. Později působil ve vedení Brněnské železniční společnosti a Moravské eskomptní banky, v roce 1896 byl zvolen za velkostatkářskou kurii do Moravského zemského sněmu.3 Pro nás je zajímavé datum 21. července 1889, kdy byla na jeho pozemcích slavnostně otevřena cyklistická dráha. „Brünn: Schreibwaldstrasse, Bahnlänge 400 m, Curven überhöhlt. Macadam.“4

Viktor Arnold Jacob rytíř von Bauer (1847–1911)

Z krátkého popisu vysvítá, že se nejednalo o dráhu pro paní Bauerovou a její vyjížďky na koni, jak tradováno, ale o cyklistický ovál. Ulice Schreibwaldstrasse se dnes jmenuje Pisárecká, čtyřsetmetrová dráha vyhovovala závodům jak na 1 km, tak na 1 anglickou míli (1609 m), resp. jejich násobky. Vnější okraje dráhy byly v zatáčkách zvýšeny, povrch tvořil makadam, tedy drcený štěrk, pokrytý hlínou. Dráhu postavili na části pozemků mezi Svratkou a ulicí Hlinky, jimž se říkalo Bauerova rampa. Majitel věnoval na stavbu potřebnou část, přispěl i finančně. Že dráhu iniciovali a stali se jejími provozovateli cyklisté z Brünner Radfahrer Bundu, je nabíledni. Velodromu se začalo říkat tak jako celé lokalitě, tedy Bauerova rampa, krátce Baurák, čemuž Brňané dodnes dobře rozumějí.

Než se podíváme na slavnostní den D, je třeba zmínit, že v roce 1889 vrcholilo soupeření mezi vyznavači vysokých kol a těmi, kdo přesedlali na tzv. nízká či bezpečná kola. Klíčovým okamžikem se stala londýnská výstava Stanley Show v lednu 1885. Na té představil John Kemp Starley (1855–1901) stroj s nízkým rámem, jehož zadní kolo poháněl řetěz. Byl to iniciační krok na cestě k jízdnímu kolu, jak je známe dnes. Naráz se všichni výrobci pustili do vlastní konstrukce na stejném principu. Nastal boom, který ke kolu, jemuž se začalo říkat bezpečník, přivedl zástupy nových vyznavačů. Zájem projevili především ti, kdo se báli sedlat vysoké kolo, které sice mělo řadu předností, avšak hrozilo i obávaným pádem přes řídítka. Říkalo se mu hlavan, výraz, který netřeba vysvětlovat. Když se v roce 1888 objevila díky Johnu Boydovi Dunlopovi (1840–1921) pneumatika, bylo o vítězi mezi vysokým kolem a bezpečníkem rozhodnuto, ač to ještě pár let trvalo.

Dráha Bauerovy rampy, počátek nejstaršího cyklistického oválu, na němž se po mnoha přestavbách závodí bez přestávky dodnes

Provoz na nové brněnské dráze zahájili 21. července 1889 prvními závody. „Už kolem deváté hodiny ranní se sešli všichni brněnští závodníci spolu s hostujícími závodníky (Znojmo, Kroměříž, Přerov, Vídeň, Szegedin) v zahradě Plzeňské pivnice, odkud se společně odebrali k tělocvičně pod Špilberkem. Zde proběhlo společné focení známým brněnským fotografem Josefem Kunzfeldem, poté byla naplánována společná jízda městem směrem pisárecká závodní dráha. Trasa vedla dnešními ulicemi Husova – Pekařská – Mendlovo náměstí – Křížkovského – Pisárecká. Na ulicích a v oknech přilehlých domů se sešlo velké množství zvědavců, kteří s velkým zájmem sledovali tuto pěknou podívanou. Na poledne byl přichystán v Pisárecké restauraci slavnostní banket za doprovodu cikánské kapely Miška Janoše. Uvítacího přípitku a děkovné řeči všem přítomným se ujal předseda klubu Brünner Radfahrer Bund stavitel Josef Nebehostený.

Po tomto slavnostním zahájení závodů se kolem 14. hodiny všichni odebrali na závodiště. Tribuny ozdobené černo-červeno-žlutými prapory byly do jednoho místa zaplněné napnutými diváky, kapela hrála, rozhodčí byli na místě, hodiny ukazovaly 16.00 hodin – závody tedy mohly začít!

Na programu byly následující jízdy: první jízda vysokých dvojkolek na 1200 m (tři okruhy), jízda bezpečníků na 2000 m (pět okruhů), hlavní jízda dvojkolek o přebor klubu Brünner Radfahrer Bund pro rok 1889 na 4000 m (deset okruhů), zkušební jízda bezpečníků na 1200 m (tři okruhy), jízda vysokých kol na 2000 m (pět okruhů), hlavní jízda bezpečníků o přebor klubu Brünner Radfahrer Bund pro rok 1889 na 2000 m (pět okruhů), hostující závod vysokých kol na 2000 m (pět okruhů), jízda dvojmístných trojkolek na 1609 m (čtyři okruhy a 9 metrů) a hostující jízda bezpečníků na 2000 m (pět okruhů).

Po skončení všech závodních jízd kolem 18. hodiny proběhlo v Pisárecké restauraci slavnostní udílení cen, mezi kterými byla například vycházková hůl se stříbrnou rukojetí, stříbrno-zlatý stojánek na cigarety, řetízek ke kapesním hodinkám, stříbrné psací potřeby nebo pozlacený stříbrný pohár. Po rozdělení všech cen následovala závěrečná děkovná řeč Josefa Nebehosteného určená všem zúčastněným závodníkům a pořadatelům za zdárný průběh této sportovní akce s přáním příjemné zábavy za doprovodu vojenské kapely.“5

3 Viktor Bauer (1847) /online/ poslední aktualizace 24. 11. 2022, (cit. 16. dubna 2023) Wikipedie. Dostupné z www: https://cs.wikipedia.org/wiki/Viktor_Bauer_(1847).

4 Czermak, Hans: Oesterr.-Ungar. Radfahrer-Compass 1897. Wien, 1897, str. 78.

5 Novotná, Markéta: Počátky organizované cyklistiky v Brně 1885–1900. In: Brno v minulosti a dnes. Příspěvky k dějinám a výstavbě Brna (BMD). Brno. 2009, str. 214.

NA ZDAR! ALL HEIL!

Na oválu se začaly pořádat závody, které lákaly čím dál víc cyklistů. Ti začali zakládat další kluby, vesměs německé. Kromě už známého Bundu vznikly ještě Radfahrrer-Verein „Union“ (1889), Wanderer (1893), Altbrünner Radfahrer-Verein (1895), Brünner Herrenfahrer-Club (1896) a Internationaler Radfahrer-Verein „Vorwärts“ (1896).

Seznam brněnských klubů podle Rakousko-uherského cyklistického kompasu z roku 1897

V roce 1892 se cyklisté v Brünner Radfahrer Bundu rozhádali tak, že část členů odešla a založila Brünner Bicycle-Club. Jeho předsedou se stal bankovní prokurista Franz Penn.6 Nové koště dobře mete – ve Schreibwaldu, tedy v Pisárkách, zřídil klub další dráhu, rovněž čtyřistametrovou.7 Nacházela se na pozemku bývalého starobrněnského hřbitova za kostelem svatého Leopolda přes Polní silnici, tehdy cestu. Tam je doložena rovněž atletická dráha, zřízená sportovním klubem Altbrünner Sport Gemenschaft – AFG. Uvnitř dráhy vzniklo i fotbalové hřiště. V létě 1927 upravil dráhu AFG (nebo Altbrünner Radfahrer Verein?8) nákladem 30 000 Kč. Povrch tvořila škvára, ovál byl ovšem plochý, bez klopení. Po různých reorganizacích po druhé světové válce je sportoviště od roku 1966 v majetku Moravské Slavie Brno.9

Závod na silnici k Pohořelicím (nikoli do Pohořelic) byl vypsán na krátkou vzdálenost, neměl tedy charakter silničního závodu (na organizaci takového podniku bylo 24 členů klubu málo), spíš nahra-zoval závod na velodromu

6 Leon Müller: Der Radfahrfer 1933, č. 18, str. 7, 8; č. 19, str. 10, 11; č. 21, str. 12, 13; č. 22, str. 11.

11 Ibid, str. 210.