Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Camilla Läckberg a Henrik Fexeus

Fantom
(Mentalista #3)

Ze švédského originálu Mirage,
vydaného nakladatelstvím Bokförlaget Forum,
Švédsko v roce 2023, přeložila Dominika Rýparová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2024
jako svou 9702. publikaci.

Redakce Zuzana Bělohlávková
Korektura Lenka Babůrková
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Jiří Pros
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Mirage © 2023 by Camilla Läckberg and Henrik Fexeus
Published by Bokförlaget Forum, Sweden
Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden
Translation © Dominika Rýparová, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Cover Graphic Design © Jiří Pros, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-836-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-835-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-192-2 (print)

ZBÝVÁ ČTRNÁCT DNÍ

NIKLAS POMALU JEDL a přitom pozoroval svou rodinu na protější straně stolu. Bylo teprve sedmnáctého prosince, na jeho vkus vlastně příliš brzo na vánoční výzdobu, ale dcera ho přesvědčila, že je čas začít. Proto stáli na stole dva vánoční skřítci z bílého porcelánu a pokoj ozařovalo hřejivé světlo z řetězu vánočních světýlek. Došli k závěru, že kdyby sem dali stromek už teď, jen stěží by vydržel do Štědrého večera, a proto světýlka omotali kolem lustru nad stolem a nechali je svítit místo lampy.

Jeho dcera na sobě měla svetr s červenými a zelenými blikajícími diodami a on sám si kvůli téhle večeři uvázal červenou vánoční kravatu. Oblek měl samozřejmě tmavě šedý, jako vždy. Každé bláznovství má své meze.

Napíchl na vidličku další sousto a vložil si ho do úst. Kousek grilovaného ananasu přelitého medem svařeným s chilli a zázvorem. Podle jeho názoru nemělo sice ovoce na talíři co dělat, ale jeho dcera ananas milovala. Nejspíš mu dá přednost i před plátkem šťavnatého Kobe hovězího. Nevadí, alespoň ho zbyde víc pro něj.

Ostatní stolovníci byli zaneprázdnění jídlem a zdálo se, že si ani nevšimli, že si je prohlíží. Což bylo jediné štěstí. Nejspíš by si mysleli, že se zbláznil, ale nemohl si pomoct. Připadal si, nenapadalo ho lepší slovo, spokojený. Byl to nový pocit, i když koneckonců nebylo nijak složité k němu dospět.

Nevyžadovalo to závratnou kariéru, i když on rozhodně úspěšný byl.

Nebyl k tomu potřeba ani velký byt na Linnéově ulici ve čtvrti Östermalm, i když si skutečně považoval toho, jak společně s dcerou bydlí.

Stačilo, aby se spolu všichni tři posadili k jednomu stolu.

Na atentát na jeho osobu před půl rokem, o kterém se psalo dokonce i v bulváru, už se zapomnělo. Samozřejmě byl pořád ještě pod zvýšenou ochranou. Což potrvá ještě tak půl roku, než si jeho zaměstnavatel bude jistý, že nebezpečí pominulo. Ovšem měl kolem sebe ochranku už tak dlouho, že osobní strážce považoval téměř za rodinu.

Rodina.

Právě o ni tady jde. Jeho dceři bylo šestnáct, stávala se z ní žena a on měl pocit, že odvedl celkem dobrou práci a poučil ji, jak to ve světě chodí. Samozřejmě mu sem tam vmetla do tváře, že ho nesnáší, ale to už tak nějak k dospívání patří. A naproti němu seděla jeho bývalá žena. Kdyby mu někdo před půl rokem řekl, že se takto sejdou, nevěřil by tomu. V žádném případě. Nicméně to rčení platilo. Čas zhojí všechny rány. A tak tu teď seděli jako jakási moderní rodina a jedli předčasnou štědrovečerní večeři, aniž by vůči sobě cítili jakoukoli zášť. Dokonce si dali i dárky k Vánocům.

Stáhlo se mu hrdlo a on otočil hlavu k oknu, aby si nevšimly, jak se mu zaleskly oči. Ve tmě za sklem se poklidně snášely velké sněhové vločky. Svět jako z pohlednice. A zrovna v tuhle chvíli to platilo i o jeho životě. Poprvé po mnoha letech necítil napětí v ramenou. Ani ho nezačínala pobolívat hlava.

V předsíni to zabzučelo. Někdo zvonil u dveří. Jeho dcera zvedla překvapeně oči od talíře.

„Kdo to je?“ podivila se. „Je přece sobota. Slíbil jsi, že dneska večer nebudeš pracovat, když máme tu štědrovečerní večeři.“

„Nemám tušení,“ ujistil ji podle pravdy a vstal ze židle. „Nečekáte nikdo nikoho?“

Jeho bývalá žena i dcera zavrtěly hlavami.

Niklas vyšel do předsíně a zamířil ke vstupním dveřím.

„Jestli jsi objednal Santu, máš průšvih,“ volala za ním dcera z jídelny.

Ať už zvonil kdokoli, musel to být někdo, koho ochranka dole na ulici pustila po důkladné bezpečnostní kontrole dál. Jelikož mu ani předem nevolali, nebyl to nikdo, na koho by se bylo potřeba předem připravit. Na displeji s vysokým rozlišením umístěným na vnitřní straně dveří viděl, kdo stojí na jejich opačné straně: muž v cyklistické helmě s červenou hvězdou na hrudi. Na ramenou se mu bělal sníh. Zásilková služba Nejen pošta. To všechno vysvětlovalo.

„Ano?“ otevřel Niklas dveře.

„Niklas Stockenberg?“ ujišťoval se lehce zadýchaně muž a podával mu malou černou obálku. „Prosím. Zásilka pro vás.“

Obálka nebyla nadepsaná. Niklas se zamračil a převzal ji. Obracel ji v rukou. Ani vzadu nebylo nic napsáno.

„Od koho to je?“ zvedl oči.

Ale poslíček už tam nebyl. Jakmile obálku předal, pustil se do zdolávání šesti pater dolů, ke svému kolu. Nejspíš už měl zpoždění s doručováním další zásilky.

Niklas zabouchl dveře a obálku otevřel. Uvnitř byla jen bílá kartička. Vizitka, pochopil, když ji vytáhl ven. Ten luxusnější typ. Na kartičce nestálo žádné jméno. Místo toho tam bylo něco, co připomínalo číslici. Velkou osmičku s vyplněnou spodní polovinou. Pod ní bylo nějaké telefonní číslo. Jinak nic.

Niklas se zamračil. Symbol mu nic neříkal a nevybavoval si ani zmíněné telefonní číslo. Ale něco mu říkalo, že ví, o co tu jde. Že tenhle vzkaz čekal už mnoho let, jenže doufal, že nikdy nedorazí. Úplně to vytěsnil. Vymazal ze svého života. A ani teď na to nebyl připravený.

Může to samozřejmě být jen nějaká reklama, napadlo ho.

Byl jen jediný způsob jak to zjistit. Z náprsní kapsy saka vytáhl telefon a číslo navolil. Třásly se mu ruce.

Po třech zazvoněních se ozval nahraný ženský hlas.

„Zdravíme vás, Niklasi Stockenbergu. Doufáme, že jste byl spokojený s našimi službami. Smluvní doba se blíží ke svému konci. V tuto chvíli vám zbývá… čtrnáct dní… jedna hodina… a… dvanáct minut… života.“

Křečovitě sevřel telefon, jako kdyby chtěl vzkaz rozdrtit. Hrdlo se mu stáhlo. Do plic mu přestal proudit vzduch. Předsíň se s ním roztočila tak, že se musel opřít rukou o zeď, aby nespadl.

Z kuchyně se ozýval smích, jeho dcera a její matka se něčím dobře bavily.

Niklas klesl na kolena na koberec v předsíni. Naštěstí koupil drahý a tlustý, jinak by se nepříjemně uhodil, napadlo ho. Zavřel oči a pokusil se srovnat si myšlenky. Vždycky věděl, že tenhle den nastane. Věděl to už dlouho. Jen si zakázal na to myslet. Doufal, že bude ušetřen.

Bylo to přece tak dávno.

„Tati, kam jsi zmizel?“ volala na něj dcera. „Varuju tě, jestli se snažíš oblíknout do santovskýho kostýmu, zavolám novináře.“

Znovu se opřel o zeď a pomalu se zvedl, několikrát si odkašlal a pokusil se nadechnout, aby se přestal tak třást. Pak se vydal do kuchyně.

Když ho obě ženy u stolu uviděly, přestaly se okamžitě smát.

„Kdo to byl?“ zeptala se ho dcera zděšeně. „Seš bledej jako stěna.“

Jeho bývalá žena vyskočila.

„Sedni si, než spadneš,“ zavelela a vmáčkla ho na židli.

Položila mu ruku na čelo.

„Nikdo tam nebyl,“ uklidňoval je. „Spletli si dveře.“

„Jsi úplně zpocený. Máš snad nějaký záchvat? Bereš nějaké léky? Máme zavolat sanitku? Odpověz, Niklasi!“

Otočil hlavu a pokusil se usmát na dceru.

„Nic se neděje, Nathalie,“ ujišťoval ji. „Jen se mi trochu zatočila hlava.“

Nathalie se tázavě podívala na matku. Niklas sundal ruku bývalé manželky ze svého ramene a na krátkou chvíli ji podržel ve své.

„Díky, Mino, ale sanitka nebude potřeba,“ poděkoval. „Brzy bude po všem.“

Vločky snášející se za oknem už nepůsobily tak poklidně a příjemně. Byly chladné a nemilosrdné. Cítil jejich mrazivé sevření. Nemohl se pohnout, nemohl uniknout.

Nebylo kam utéct.

Za dva týdny bude mrtvý. Přitom toho chtěl ještě tolik stihnout. Podíval se na Minu, otevřel ústa, aby něco řekl, ale pak je zase zavřel. Pokud jde o ně dva, udělal opravdu všechno, co mohl? A byl pro Nathalii dobrým tátou? Bude jim chybět? A co tomu řeknou v práci?

Nathaliin svetr na něj povzbudivě blikal červenými a zelenými diodami.

Opravdu nechce zemřít.

Upustil vizitku na zem. Nechal ji tam ležet.

Pak si zhluboka povzdychl a přejel si rukou přes obličej.

Těch posledních dvacet let bylo dobrých. Skutečně dobrých. Ale přesně jak to řekl Mině: Brzy bude po všem.

Za čtrnáct dní, jednu hodinu a dvanáct minut. I když teď už to bude asi jen deset minut.

VINCENT LEŽEL NA podlaze své šatny v karlstadském divadle Scala. Zhasl stropní světlo a nechal svítit jen žárovky lemující zrcadlo toaletního stolku, který jako jedna z mála věcí v zákulisí divadla skutečně vypadal tak, jak si to lidé představovali. Nejspíš to byl jen celoživotní vliv Hollywoodu, ale Vincentovi přišla ta světla kolem zrcadla krásná a romantická.

Představení skončilo už před hodinou. Tým měl plné ruce práce se sklízením potřeb pro jeho show ze scény, jež se nacházela o patro níž než šatny a salónek. Bylo potřeba rozmontovat veškeré kulisy, rekvizity a robustní světelnou rampu a všechno to naložit do dvou kamionů. Vždycky si najímali i místní pomocné síly, aby jim s nakládkou pomohly, a manažer celého turné Ola Fuchs byl legendou švédského zábavního průmyslu, ale i tak jim trvalo téměř tři hodiny, než byli se vším hotovi. Lidem ovšem zůstávalo utajeno, že za dvěma hodinami úchvatné zábavy s Vincentem stojí minimálně sedm hodin rozhodně ne tak úchvatných příprav a následné práce velkého počtu lidí. Každý večer.

Opatrně se na podlaze posunul. Lino pod ním bylo neuvěřitelně tvrdé. Zašilhal po pohovce a napadlo ho, že si měl raději lehnout na ni. Ale už se mu to nechtělo měnit. Zůstane nehnutě ležet tam, kde je.

Divadlo Scala bylo plné lichých, a proto nepříjemných čísel. Výška stropu nad jevištěm byla pět metrů. Šest by bylo lepší. Lišt na osvětlení a kulisy bylo sedmnáct. To také není dobré číslo. Ale pět a sedmnáct je dohromady dvacet dva, což je dvakrát číslo dva. To už je lepší. Mimoto se dva plus dva rovná čtyři a to odpovídá počtu představení, která měl Vincent v divadle Scala odehrát v rámci tohoto turné.

Na ramínku visel jeho oblek na představení. Dnes si vybral třídílný, přece jen to bylo poslední představení před Vánocemi. Tři díly. Sakra! To nedomyslel. Kvůli obleku byl na konci vystoupení pěkně zpocený, takže se hned po příchodu do šatny svlékl do trička a trenýrek. Proto by teď snad už mohl připadat tomu, kdo by náhodou vstoupil do dveří, méně mrtvý, než když lehával na zemi v obleku ze scény. Musel se tomu zasmát. Chybami se člověk učí.

Dole na jevišti se ozvala silná rána a on sebou trhl. Znělo to, jako by se něco rozbilo. Olovy nadávky doléhaly až k Vincentovi. Jenže on se už dávno naučil, že některé věci je lepší nevědět. Na začátku své kariéry se snažil se stavěním i rozebíráním kulis pomáhat. Slýchával zkazky o namyšlených umělcích, kteří nikdy nehnuli ani prstem a starali se jen o své vystoupení, a rozhodně nechtěl být jedním z nich. Ale brzy si uvědomil, že jen překáží. Pro všechny zúčastněné je mnohem lepším řešením, když se bude držet stranou, dokud nebudou hotoví.

Což znamenalo, že tu teď může nejméně hodinu, než budou kamiony naložené, ležet na tvrdé podlaze. S ohledem na bolesti hlavy, které se vrátily v plné síle, to bylo jen dobře. Na stolku vedle něj stála prázdná sklenice s bílými zrnky na dně. Treo. Už nějaký čas přežíval na lécích proti bolesti. Nejraději měl ty s obsahem kofeinu. Zvažoval, jestli si nedá ještě jednu tabletu, ale pravděpodobně by mu stejně nepomohla. Místo toho pevně sevře víčka, a dokud bolest nepřejde, bude jen tlumeně sténat. Nebo dokud se alespoň trochu nezmírní. Dříve býval během turné po představení jen unavený. Možná trochu psychicky vyčerpaný. Bolest hlavy pro něj byla novinkou. Začala se objevovat po představeních přibližně před půl rokem. Netrvalo dlouho a stal se z ní setrvalý stav. Někdy byla silnější, někdy slabší, ale stále přítomná. Tupá. Rušivá. Skoro už se ani nepamatoval, jaké to bylo, když ho hlava nebolela.

Odmítal věřit, že je to jen známka stáří, do jeho padesátin pořád ještě pár měsíců zbývalo. A představení nebyla o nic náročnější než dříve. Takže zbývaly dvě věci. Buď má v hlavě nádor, nebo je bolest psychosomatická. První možnost se mu nezdála pravděpodobná, protože žádné jiné příznaky neměl. Ale pokud si bolest hlavy vyvolával sám – proč by to proboha dělal? Chce tím sám sobě něco sdělit?

Už jako tolikrát předtím si přál, aby tu byla Mina. Určitě by znala nějakou rozumnou odpověď. Od událostí kolem Nathalie a Novy letos v létě se zvládli vidět jen párkrát. Jednak měli každý napilno s vlastními záležitostmi – on s přípravami nové show, Mina s novými případy, částečně proto, že se pořád nezdálo vhodné se vídat, aniž by to souviselo s nějakým vyšetřováním. A když už se čas od času sešli, bylo to vždy příliš krátké, příliš vzácné. Bolest hlavy byla snesitelnější, když s ním byla Mina. I stín, který se usídlil hluboko v jeho nitru, se pak držel zpátky.

Policejní skupina, do níž Mina patřila, si znovu získala důvěru vedení, což znamenalo, že byla Mina většinou hodně vytížená. A když nebyla, naplánoval Umberto z ShowLife Productions Vincentovi turné tak, aby se s až sadistickou přesností překrývalo s Mininým volnem. Bylo to, jako by se její šéfová a jeho manažer spikli, aby Mině a Vincentovi znemožnili se vídat.

A pak tu byla ještě ta druhá věc. Záhada, která se nacházela doma v jeho pracovně a o níž se neodvažoval s Minou mluvit. Ani to mu nijak neusnadňovalo setkání iniciovat. Když o tom tak přemýšlel, nedalo se vyloučit, že právě tohle je zdrojem bolesti hlavy. Během podzimu té hádance věnoval stále víc a víc své mentální kapacity, aniž se mu podařilo ji vyřešit. Byl si jistý jen tím, že se skutečně snaží brát vážně výhrůžku, která se v ní skrývá.

Ať už mu ten první vzkaz poslal před půlrokem kdokoli, musela to zjevně být neuvěřitelně trpělivá osoba. Vincent tím Minu nechtěl zatěžovat. Musí tuhle záhadu vyřešit sám.

Přesto po každém představení doufal, že tam bude, že na něj bude čekat v zákulisí stejně, jako když se potkali poprvé tehdy v Gävle. Samozřejmě k tomu nikdy nedošlo. Měla svůj život, on měl svůj. Každopádně se vídají jen zřídkakdy.

Naopak se svou rodinou strávil od konce léta podstatně víc času než kdy dřív. Kvůli zlomené noze chodil o berlích, a to znamenalo, že několik měsíců nemohl vystupovat na scéně. Poprvé byl doma každý večer, a vlastně i přes den, přesně jak si to jeho žena Maria vždycky přála. Už po pár dnech se ovšem ukázalo, že po tom touží mnohem méně, než se doposud domnívala. Dokonce i děti se začínaly podezíravě vyptávat, proč je pořád doma.

Stín v jeho nitru opět ožil.

Když znovu začal jezdit na turné, nebyl nikdo šťastnější než jeho rodina. Šlápl na plyn a často měl v jediný den dvě představení. Důležité bylo pořád se něčím zabývat. Nemyslet na to, na co je lepší ani nepomyslet.

Podíval se ke stropu. Je možné zavařit si mozkové závity? Co když si poškodil mozek, protože ho příliš zatěžuje? Nejspíš ne. Ale stejně si to raději ověří. Protože v tuhle chvíli, na podlaze divadla Scala v Karlstadu, mu to tak přišlo. Povzdechl si, přimhouřil oči a přidal bolest hlavy na dlouhý seznam věcí, o kterých by si rád promluvil s Minou.

AKAI PROCHÁZEL PEVNÝM krokem po nástupišti metra. Už dávno se naučil, že stačí vypadat jako někdo, kdo ví, co dělá, a nikdo se ho na nic neptá. Svoji úlohu sehraje i zářivě žlutá vesta, kterou má na sobě. Protože pro lidi, kteří se takhle pozdě večer vracejí unavení z práce, je v ní paradoxně ještě neviditelnější. Je jenom jedním z těch, co tady v metru pracují. Nikdo, komu je potřeba věnovat pozornost. Koneckonců byla svým způsobem pravda, že tu má práci. Jen ne takovou, jakou lidé čekají.

Došel na konec nástupiště a otevřel branku, celou dobu si dával pozor, aby kamerám u stropu neukázal tvář. Je jen obyčejný servisní technik a jde splnit úkol. Nic víc. Naštěstí kamery nedokázaly zaznamenat chrastění sprejů v jeho tašce.

Za brankou sešel po schůdcích z nástupiště dolů do tunelu. Tunely vlastně neměl rád, bylo to v nich příliš nebezpečné. Nové vlaky byly mnohem tišší než ty staré. Takže sprejeři, kteří se sem dolů dál odvažovali, riskovali stále častěji nehodu.

Navíc on už dávno posunul svůj umělecký projev dál. Graffiti bylo pro amatéry. Pracoval spíš s plakáty a šablonami. Devadesátkové retro. Jasně, už to nebylo, co kdysi, od okamžiku, kdy někteří začali tvrdit, že odhalili identitu jeho osobního boha Banksyho, ale Akai byl přesvědčený, že on tento druh umění posunul na novou, moderní úroveň. Jeho předchozí výstavy v historickém centru Stockholmu tuto domněnku jen potvrzovaly. Skoro ho šokovalo, kolik jsou lidé ochotní zaplatit za jeho práci, aniž by vůbec věděli, kdo je. Akai bylo jen jeho umělecké jméno. Stejně jako Banksy neměl v úmyslu komukoli prozradit, jak se vlastně jmenuje. Zůstane dál záhadou uměleckého světa.

Dole si po pár metrech rozsvítil čelovku. Tunel se v těchto místech rozšiřoval, aby se tu zaměstnanci mohli pohybovat bez rizika, že se dostanou příliš blízko ke kolejím. Věděl, že služebna leží ještě kousek dál. Místnost, kde často pobývala i holka jeho kamaráda, která tu pracovala jako technik firmy MTR zajišťující provoz metra. Akai kámošovi slíbil, že jí jako dárek k narozeninám celý ten prostor vyzdobí. Mělo to být překvapení. Až brzo ráno přijde a vejde dovnitř, nebudou na ni čekat jen betonové zdi. Vstoupí do lesa. Všechny stěny budou pokryté stromy a keři a mezi nimi se bude schovávat trolí rodinka ve stylu Johna Bauera. Bude to naprosto úžasné.

Prošel kolem jedné své starší malby v tunelu. Bylo na ní pár jeho známých, které tady dole potkal. Někdo přes obličej jednoho z kamarádů napsal „Byla jsem tu, Sussi“. Zatracení vandalové.

Pod nohama mu skřípal štěrk. Ve světle čelovky se o kousek dál objevily dveře do služebny. Vyhnul se velké hromadě štěrku – a zarazil se. Něco tu nesedělo. Znovu se otočil k haldě. Byla tak vysoká, že mu sahala skoro až po zadek. Že je dole v tunelech štěrk, nebylo zas až tak zvláštní, tady dole se dalo najít leccos. Ale na několika místech z hromady vyčuhovalo cosi bílého. Připomnělo mu to něco, co viděl ve filmu, ale nedokázal to nikam zařadit. Odhrabal trochu štěrku a okamžitě prudce ucouvl. Pochopil, co to je.

Kosti.

Někdo je sem musel dát jako hloupý vtip. To je jediné vysvětlení. Ale jaké zvíře má takhle velké kosti? Pokusil se jednu ze štěrku vyprostit, jenže hromada se pohnula . Štěrk se sesunul na stranu a odhalil další kosti. Ve světle čelovky se na něj hořce usmívala lebka.

Lidská lebka.

Akai nevěděl, jestli nejdřív zaječel, nebo se dal na útěk. Rozhodně ale udělal obojí.

ZBÝVÁ TŘINÁCT DNÍ

MINA FASCINOVANĚ ZÍRALA na obložený chléb na talíři před sebou. Musela se vduchu pochválit. Dřív by pro ni jedinou myslitelnou variantou snídaně byl jen jogurt sdokonale zataveným víčkem. Teď se ale chystá pozřít krajíc chleba, který mohl být předtím vystaven všemu možnému. Avčerejší večeři uNiklase si skutečně vychutnala. Ikdyž ji trochu narušilo to, jak se mu udělalo mdlo. Ale Nathalie ji ujistila, že to rozhodně není nic, co by se stávalo běžně. Adal se celkem rychle zase dohromady. Mina doufala, že vzal její doporučení vážně adnes ráno se vydal klékaři.

Takže večeře sdcerou abývalým manželem. Její život nabral skutečně nečekaný směr. Lhala by, kdyby tvrdila, že to byla jednoznačně snadná apřímá cesta vpřed. SNathalií jako by spíš tančily čaču, dva kroky vpřed, jeden vzad. Itak to znamenalo, že se pomalu posouvaly tam, kde jsou dnes. Dokážou společně povečeřet. Všichni tři.

Mina ukousla sousto avychutnávala si kombinaci másla se sýrem apaprikou na nasládlém žitném chlebu splným vědomím, že čistě zvýživového hlediska si mohla klidně dát pořádný kus bábovky. Ale vždyť už jsou skoro Vánoce.

Zajímalo by ji, jak je bude slavit Vincent. Přirozeně že srodinou. Mají oVánocích velkou rodinnou sešlost, nebo slaví spíš vpoklidu? Cosi ji uvnitř bodlo arychle zahnala myšlenku, že by to mohla být žárlivost. Chyběl jí. Nebyli vkontaktu. Od doby, kdy vlétě zachránil Nathalii život, si dali vědět jen párkrát. Důvodů bylo víc. Jednak ani jeden znich nevynikal uměním společenské konverzace. Ajednak měla Mina spoustu práce spomalým, ale bezpečným budováním křehkého vztahu svlastní dcerou. Také Pederova smrt vytvořila zvláštní odstup, který si smutek žádal akterý potřebovala.

Když si vzpomněla na svého kolegu, začaly ji pálit oči.

Apak tu byl ještě drobný detail: nevěděla, co jeden pro druhého vlastně znamenají. Myslela na Vincenta častěji, než byla připravená sama sobě přiznat. Ale jak už řekla, měl rodinu. Anesmírně žárlivou manželku. Mina mezi ně nechtěla vstupovat.

Proto se zabrala do práce avyužívala ji jako omluvu, proč se nemůžou vidět.

Přiměla se soustředit na ranní pořad vtelevizi, aby se vyhnula dalším úvahám. Do studia přišel písničkář Niklas Strömstedt achystal se zahrát písničku Zapal svíčku. Triad! Nejmenovala se tak kapela, co to hrála původně? Zoufale se snažila vzpomenout si, kdo byli její další dva členové, ale vybavovali se jí jen Orup aAnders Glenmark, kteří společně sNiklasem Strömstedtem vystupovali jako kapela GES. Zazněla píseň, kolem hořely zapálené svíčky pro dokreslení atmosféry aMina proti své vůli cítila, že ji přemáhá cosi jako vánoční nálada. Vánoce ovšem nesnášela. Když byla dítě, byly to svátky, které byly všechno, jen ne oslavou klidu amíru. Až když se později přestěhovala kbabičce, byly svým způsobem klidné, ale velmi prosté.

Mina se zvedla adošla si pro další kávu. Když si znovu sedala, koutkem oka zkontrolovala telefon na konferenčním stolku. Možná by měla Vincentovi poslat SMS spřáním kVánocům. Otázkou ovšem bylo, co by zněho vyčetl. Ale přetlumočit si „Veselé Vánoce“ nějak jinak snad ani nejde. Veselé Vánoce jsou prostě jen Veselé Vánoce. Přání radostných svátků mezi přáteli.

Natáhla se pro telefon. Začala psát. Vzápětí text vymazala. Znovu něco napsala. Vymazala. Napsala. Přidala za Veselé Vánoce smajlíka, ale hned si to zas rozmyslela. Vincent nebyl typ člověka, kterému se posílají smajlíky. Odmazala ten rozesmátý obličejík, ale Veselé Vánoce tam nechala. Pak klepla na odeslat.

Když Niklas Strömstedt dozpíval, už té zprávy litovala.

SNĚŽILO UŽ DÉLE než týden. Vincentův pozemek astromy kolem domu vTyresö vypadaly jako obalené pořádnou vrstvou vaty. Když byl malý, sníh miloval, ale když vyrostl, přešlo ho to. Možná to mělo co do činění shrablem, které teď držel vruce. Sníh už nebyl taková legrace, když se oněj člověk musel sám postarat.

Byl navíc celý rozlámaný po noci vnightlineru, jak se říkalo lůžkovým autobusům, které během turné využívali akde měl cestou zdivadla Scala vKarlstadu spát. Nemohl usnout až do chvíle, kdy autobus ve čtyři hodiny ráno dorazil do Stockholmu azastavil na mostě Barnhusbron, kde parkovaly iostatní vozy, které tu noc do města dorazily. Podařilo se mu na parkovišti na tři hodiny usnout, pak si celý rozespalý zavolal taxi na cestu domů.

Vincent tu atam pohlédl ke kuchyňskému oknu, kterým viděl svou rodinu usnídaně. Slíbil, že než budou muset Aston aRebecka odejít do školy, prohází chodník. Podebral hrablem závěj, nabral tolik sněhu, kolik zvládl, aodhodil ho na trávník, který byl někde pod bílou záplavou. Před ním se objevil malý obdélník země zbavený sněhu, pod nímž teď prosvítala štěrková cestička. Tak, už začal. Ale oto zřetelněji teď vynikalo, kolik toho má ještě před sebou.

Protáhl se aopřel si ruce obedra. Jeho dech se před ním srážel vpáru. Mráz udeřil naplno. Sníh obvykle napadl až vlednu, pokud vůbec. Tady jižněji bývala spíš jen břečka. Ale letos všechny ukazatele nasvědčovaly tomu, že tahle zima bude po dlouhé době výjimečně studená abohatá na sníh. Na Vincentově zahradě leželo nejméně dvacet centimetrů sněhu. Ato byla sotva půlka prosince. Zatímco se rozhlížel kolem, na jeho pečlivě vyhloubený obdélník znovu napadal čerstvý sníh.

Sisyfos.

Připadal si jako Sisyfos.

Spovzdechem došel ke vstupním dveřím aopřel hrablo ozeď. Děti si zkrátka budou muset cestu do školy prošlápnout. Než stihl otevřít, vyběhl ven Aston vzimní kombinéze.

„Napadlo ještě víc sněhu!“ křičel. „Miluju sníh!“

Vrhl se po zádech do sněhové peřiny azačal dělat andělíčky. Zdálo se, že ho mráz vůbec netrápí.

„Tati, postavíme odpoledne sněhovou jeskyni? Nebo iglú? Prosím!“

Vincentovi se mihl před očima obraz všech těch doupat ze sněhu, ve kterých si jako malý hrál. Nebo spíš před kterými si hrál, protože „jeskyně“ byly jen úzké průlezy prokopané vhromadě sněhu na dvorku. Otřásl se. Nikdy se neodvážil jimi prolézat. Ale jejich kouzlo chápal. Stavět si svůj vlastní svět byla prostě zábava. Každý si svým způsobem přece buduje vlastní svět, minimálně vpředstavách, protože každý vnímá svou realitu jinak, jenže…

„Tati?“ ozval se Aston, stál už přímo uněj. „Dostal se ti ten sníh až do mozku?“

Vincent zamrkal azrovna ve chvíli, kdy otevřel pusu, aby Astonovi vysvětlil, že na takovou jeskyni je potřeba mnohem víc sněhu, se ve dveřích objevila Maria.

„Žádné jeskyně se stavět nebudou,“ řekla rozhodně azaložila si ruce na prsou. „Mohlo by to spadnout, je to životu nebezpečné. Aproč proboha odhazuješ sníh vkožených rukavicích akabátě od Huga Bosse? To si nemůžeš vzít praktičtější zimní oblečení jako všichni normální lidi?“

Měla samozřejmě pravdu. Stím oblečením is jeskyněmi. Na druhou stranu Vincent žádnou péřovku ani takovou tu pletenou čepici sobrovskou bambulí, které vídal na všech kolem, neměl. Ai doupata ve sněhu se dají postavit tak, aby se nemohla zhroutit. Je zapotřebí buď přemýšlet všestiúhelnících, jako to dělal Buckminster Fuller, nebo kvádry skládat do oblouku tak, aby se jejich hmotnost rozložila na všechny. Kdyby tu bylo víc sněhu, tak by… Pak si všiml Mariina pohledu aodkašlal si.

„Tvoje matka má pravdu,“ řekl Astonovi. „Aabychom mohli postavit iglú, potřebujeme led.“

„Tak jo!“ souhlasil Aston aznovu si lehl do sněhu. „Tak ho uděláme vmrazáku!“

„No, do mrazáku se vejde dvě stě sedmdesát osm litrů,“ počítal Vincent. „Rozděleno do sedmi polic. Povrch takového iglú by měl…“

Vtom za sebou uslyšel, jak si jeho žena hlasitě odkašlala.

„Mrazák je moc malý,“ uzavřel diskuzi. „Kde máš vůbec batůžek?“

Maria vzdychla azašla dovnitř pro batoh. Aston se posadil asnažil se uplácat sněhovou kouli. Vincentovi bylo jasné, komu je určená.

„Ne! Musím pro klíče od auta, ať už můžeme vyrazit.“ Otočil se rychle kAstonovi zády avešel do domu.

„Mimochodem,“ napadlo Vincenta vpředsíni. „Pokoušel jsem se volat tvojí sestře, abychom nějak sladili plány ohledně dětí přes Vánoce, ale zdá se, že má vypnutý telefon. Už několik dní. Nevíš, jestli je někde na cestách nebo tak?“

Maria zlostně nacpala do batohu podvlékačky.

„Nemluvila jsem sUlrikou celou věčnost,“ odsekla. „Musíš si svou bejvalku hlídat sám.“

„Oto se taky snažím,“ kontroval Vincent. „Jen že jí to není podobné.“

Došel do kuchyně avzal si klíče od vozu. Přitom rovnou zvedl telefon azavolal Ulrice.

Žádná odpověď, přesně jako minule.

Naťukal SMS, vníž ji prosil, aby se ozvala, hned jak bude mít čas. Do Vánoc zbývá už jen pár dní.

Všiml si, že mu napsala Mina. Jen krátký vzkaz, Veselé Vánoce. Nebyl si jistý, co by jí měl odpovědět. Ten vzkaz byl jako výzva, jako by ho žádala, aby nějak definoval to, co mezi nimi je. Rovnováha jejich vztahu byla velmi křehká amohla se snadno převážit na obě strany. Kdyby odpověděl stejně krátce, jako by tím potvrdil, že odteď mají jen povrchní vztah ze slušnosti anic víc. Kdyby přišel sněčím osobnějším, dal by jednou provždy jasně najevo, že chce být víc než jen kolega. Ato by otevřelo Pandořinu skříňku plnou otázek ohledně toho, co by si přál, aby mezi nimi bylo.

Veselé Vánoce.

Sakra.

Po chvilce váhání nakonec zhasnul obrazovku azastrčil telefon do kapsy. Musí jí odpovědět později, potřebuje víc času na přemýšlení.

„Tati, jdeš už?“ volal zvenku Aston. „Přijdu pozdě!“

„Hned jsem tam!“ ujistil ho.

Na zlomek vteřiny ho napadlo, že by měl zavolat kUlrice do práce aověřit si, jestli není nemocná nebo jestli se něco nestalo. Jenže Maria by určitě měla spoustu řečí, že je kjejí sestře příliš pozorný. Ulrika se ozve, až bude moct.

Sebral zlavice klíče od auta acestou ven ještě zašel zkontrolovat, že jsou dveře jeho pracovny zamčené. Před pár měsíci začal pokoj kvůli rodině zamykat. Kdyby někdo znich jen zahlédl, co uvnitř má, vyvolalo by to otázky, na které nedokázal odpovědět. Možná by je to ivyděsilo. Stejně jako to vyděsilo jeho samotného.

„JSOU SI JISTÍ, že to jsou lidské kosti?“

Mina se snažila zhluboka, pomalu dýchat. Neexistovalo příliš míst, na kterých by chtěla být ještě méně než právě tady. Vtemných, špinavých tunelech tvořících síť stockholmského metra. Navíc mrzlo. Za normálních okolností měla chlad ráda. Ale všechno má své hranice. Její dech se měnil vbílou páru aona se objímala rukama, aby nepromrzla.

„Ano, technici si byli naprosto jistí, byla mezi nimi osteoložka,“ potvrdil Adam asnažil se potlačit zívnutí. „Takže odbornice na kosti. Ví, co dělá. Jinak bychom tu přece nemuseli být takhle brzo. Za normálních okolností jsem touhle dobou sotva vzhůru.“

Zjeho hlasu poznala, že ani jemu nedělají klaustrofobické prostory tunelů dobře.

„Amy jsme si zase jistí, že na téhle trase zastavili vlaky,“ vzdychla av kuželu světla zbaterky dál opatrně kladla jednu nohu před druhou.

Něco se jí bleskurychle mihlo před nohama. Nestihla si všimnout, co to bylo, ale itak vykřikla.

Zaťala zuby ašla odhodlaně dál, ikdyž jí srdce bilo tak prudce, že měla pocit, že se jí každou chvíli rozskočí hrudník. Okousek dál bylo trochu víc světla aona zahlédla pohybující se postavy. To jí pomáhalo odvést pozornost od všech děsů, které se skrývaly včernočerné tmě, asoustředit se na pracovní záležitosti.

„Dobré ráno, Mino. AAdame,“ přivítal je vedoucí týmu techniků apokýval hlavou. „Tedy ne že by tohle ráno bylo nějak zvlášť dobré, že.“

Ukázal směrem kmístu, kde dřív byla – jak Mina pochopila – hromada štěrku, ale odkud už technici odmetli většinu kamínků. Zůstala tam jen úhledná hromádka kostí.

„Jednoznačně to jsou lidské kosti. Po předběžném ohledání se zdá, že pocházejí zjednoho těla, ale nemůžeme to potvrdit, dokud se nedostanou kforenznímu antropologovi, který je poskládá dohromady.“

Mina si prohlížela kupku kostí atřela si promrzlé ruce osebe. Kosti působily skoro jako nějaký oltář. Byly pečlivě srovnané, symetricky rozmístěné, nahoře trůnila lebka. Něčím jí to připomínalo jakýsi rituál, ale dávala si pozor, aby se na tenhle pocit příliš neupnula. Dělat jakékoli závěry na samém začátku vyšetřování bylo příliš nebezpečné. Opravdu ji zaskočilo, že tento případ přistál na stole právě jim. Staré kosti nebyly tak úplně jejich parketa. Ale předpokládala, že okolnosti nálezu ztoho udělaly něco, co se vymykalo normálu.

„Máme se čeho chytit při identifikaci?“ zeptala se austoupila okrůček stranou, aby pustila dopředu Adama.

Dávali si dobrý pozor, aby nešlápli příliš blízko anekontaminovali místo činu. Přestože to bylo kničemu, neubránila se impulzu arozhlédla se. Reflektory rozestavené kolem ozařovaly část prostoru. Opět se jí začala zmocňovat panika. Všude kolem se povalovaly odpadky aměla pocit, že vpřítmí se něco hýbe. Usoudila, že to jsou krysy, aotřásla se.

Nebyla tady poprvé. Když nastoupila kpolicii, musela se dolů do tunelů vydat několikrát pro podezřelé. Věděla olidech, kteří tady žili. Vústraní, vpřítmí, daleko od světa nahoře, schovaní před skutečností. Nedokázala si ani představit, jaké to musí být.

Technik na ni opět promluvil aona se donutila obrátit pozornost kněmu, pryč od toho, co se hýbalo ve tmě, daleko za světly reflektorů.

„Nenašli jsme nic, co by mohlo vést kidentifikaci. Žádné šaty. Žádné průkazy totožnosti. Na některých odpadcích bychom mohli najít DNA, které by nás případně mohlo dovést kpachateli. Odvezeme na analýzu všechno, co najdeme ve velkém okruhu kolem kostí. Ikdyž si stejně myslím, že jestli tu něco objevíme, bude to patřit tomu ‚umělci‘, který nám nález ohlásil. Vkaždém případě vlebce zůstaly zuby, to by mohlo identifikaci usnadnit. Ajedna stehenní kost nese známky rozsáhlé fraktury, je na ní několik zhojených zlomenin.“

„Zlomenina stehenní kosti…“ přemýšlela Mina. „Jak dlouho jste říkal, že to tu leželo?“

„Těžko říct. To je Mildina práce, ale určitě pár měsíců. Ty kosti nevypadají úplně čerstvě. Ale to střílím jen tak od boku. Přesně vám to poví Milda,“ odpověděl neurčitě technik.

Mina se podívala na Adama, aby si potvrdila, jestli ho napadlo to samé. Zrovna pečlivě zkoumal hromádku kostí ana čele se mu rýsovaly hluboké vrásky. Pak se mu pohled rozjasnil aotočil se kní.

„Myslíš, že je to…“

„Ano, myslím,“ přikývla Mina. „Zavolám rovnou Julii.“

Mlčky si prohlíželi hromádku. Pokud to skutečně byly pozůstatky osoby, kterou měli na mysli, bude ztoho mezi novináři pozdvižení. Apodnítí to opravdu hodně otázek.

RUBEN SE PROBUDIL zbrocený studeným potem. Něco se mu zdálo apak před sebou uviděl Pederův obličej. Stávalo se mu to vposlední době často. Peder měl našedlou kůži achyběl mu velký kus týlu. Ale to na tom snu nebylo nejhorší. Nejhorší byl jeho pohled, oči, které se na něj významně dívaly aviděly Rubenovi až do nitra. Právě to ho probudilo. Peder nemusel nic říkat, protože Ruben už věděl, co mu chce říct.

Může to kdykoli skončit.

To bylo Pederovo poselství. Život má dvě možné cesty aobě jsou děsivé. Na jednu stranu by to mohlo skončit dřív, než bude Ruben připravený. Na druhou stranu, pokud to neskončí, znamená to, že zestárne. Každý den, který uplyne, bude ojeden den starší. Zhluboka se nadechl apřejel si rukama po obličeji. Proč sakra musí zestárnout? To byla snad ještě horší alternativa.

Povlečení zašustilo av posteli vedle něj se někdo pohnul. Panebože! Ona tu ještě je. To je ten problém, když si člověk přivede mladou kost. Ty nad třicet aspoň chápaly, že bude pro oba lepší probudit se ráno každý ve své posteli, jít si svou cestou auž se nikdy nevidět. Ty mladé tuhle hru nehrály tak dlouho, pořád ještě věřily, že je dobrý nápad zůstat ležet aužít si ráno. Měly romantické představy ospolečné snídani apodobné hlouposti. Ve skutečnosti ale nikdy nebyl dobrý nápad vidět se znovu za denního světla.

Rozhodně ne, když světlo prozrazovalo, jak je doopravdy starý.

Podíval se na hodiny na mobilu atiše zaklel. Nějak se mu včera večer podařilo vypnout budík. Přijde na policejní stanici pozdě. Navíc ho už sháněla Julia, šlo onějaký nález včera pozdě večer. Ve stejné chvíli, kdy mu před restaurací Riche zabrala tahle holka, se zjevně našlo něco dole vmetru. No jo. Ostatní se oto prozatím postarají.

Zničehonic ho chytila křeč do levého lýtka, musel se kousnout do rtu, aby nevykřikl. Opatrně skrčil nohu, aby si ji promasíroval apřitom nevzbudil ženu vedle sebe. Napjal sval. Byl tvrdý jako kámen. Podobné křeče už ho nějakou dobu trápily. Když večer před spaním málo pil, dostal znedostatku tekutin ráno křeč. Jenže když zas pil vody dost, musel jít vnoci dvakrát nebo třikrát čůrat, jako nějaký dědek.

Je starý, starý, starý.

Až bude jeho dcera Astrid vpubertě, nebude už mít tátu mezi živými.

Hluboce vzdychl. Začíná se zněho stávat zoufalec. Věděl to. Nejenže nechtěl zestárnout, ale chtěl zpátky isvoje někdejší lovecké schopnosti, co se týče opačného pohlaví. Jeho psycholožka Amanda se zatvářila, jako by mu chtěla dát pohlavek, když jí to řekl. Ale co stím nadělá? Amanda je ještě mladá, nemůže to chápat.

Natáhl se knočnímu stolku avzal si dvě kapsle, které na něm ležely. Byl to takzvaný doplněk stravy, který si našel na internetu, aměl podpořit potenci iprodukci testosteronu. Byl přesvědčený, že je to jasný podvod. Ale itak si zaplatil roční předplatné, jen pro sichr. Šest set švédských korun měsíčně. Spolkl pilulky apak nadzvedl peřinu, aby se podíval na osůbku vedle sebe. Ležela na boku, nahé pozadí jen pár centimetrů od něj. Potkal ji před starým klubem unáměstí Stureplan, kam začal zase chodit. Už byl na cestě domů po nepovedeném večeru, když ji zahlédl venku kouřit. Došel kní azeptal se jí, jestli se jí líbí uniformy, ana rozdíl od holek uvnitř to na ni zabralo, přestože to bylo hodně ohrané.

Položil ruku na její hladké boky aucítil živočišné teplo její kůže. Byl si skoro jistý, že se jmenuje Emmy. Nebo možná Emily. Něco sy na konci.

Hladil dál její boky aona se kněmu ospale přitiskla. Julia chvíli počká aAmanda ať si říká, co chce. Život je krátký. Ajak mu dával Peder každou noc jasně najevo, člověk nikdy neví, kdy bude po všem.

VINCENT SEDĚL VE své pracovně. Knihovna za jeho zády se za poslední rok co do množství knih zmenšila apřipomínala spíš výstavní vitrínu. Od té doby, kdy vyšlo najevo, že se Mistr mentalista před dvěma apůl lety podílel na řešení záhady sJane, nadšení obdivovatelé mu začali posílat skládačky, rébusy ahádanky kvyřešení. Jako kdyby považovali za jasně dané, že jeho největší zálibou jsou záhadné hlavolamy. Jak blízko smrti tehdy byl, už tolik lidí nevědělo.

Atak úplně se nepletli. Bavilo ho je řešit. Když měl čas. Spousta znich byla lehká. Oblíbené byly dopisy od obdivovatelů rozstříhané na několik dílů. Ale jiné byly mnohem náročnější. Jeden anonymní obdivovatel mu posílal ty nejobskurnější skládačky ahádanky, se kterými se kdy Vincent setkal. Nebyly podomácku vyrobené, zdálo se, že pocházejí ze všech koutů světa. Odesílatel se vtomhle oboru zjevně vyznal. Že jsou od stále stejné osoby, poznal Vincent podle rukou psaných vzkazů, které byly vždy přiložené aobsahovaly často ještě nějakou hádanku.

Ale teď měl zrovna plnou hlavu jiných rébusů. Těch, které si pověsil na stěnu nad psacím stolem. Bylo to něco jako myšlenková mapa, kterou si ve svém bytě udělala Mina, když spolu pracovali poprvé. Koláž ze stop, která by strochou štěstí mohla objasnit souvislosti, ukázat vzorec, který byl dosud skrytý. Jeho zeď ovšem nepokrývaly fotky anákresy, ale reálné předměty rozmístěné na časové ose spoznámkou na lepicím papírku pod každým znich.

To byl důvod, proč nikdo zrodiny nesměl vstoupit do jeho pracovny. Bylo by nepříjemné, kdyby si začali mysleli, že se úplně zbláznil. Aještě horší by bylo, kdyby pochopili, co ta časová osa představuje. Vincentovi bylo jasné, co zinformací na zdi vyplývá: někdo mu chce ublížit.

Nechtěl otom člověku přemýšlet jako onepříteli. Jeho nemesis? Spravedlivý trest? Ne, to znělo ještě hůř. Že by jeho stín? No, proč ne? Kdykoli mu poštou přišla nová zásilka, stín vjeho nitru se probudil kživotu. Jako kdyby už nebyl jen uvnitř, ale zhmotnil se venku, vreálném světě, aterorizoval ho.

Stín má přece vždy tvar toho, kdo ho vrhá, možná ještě deformovanější. Aten, kdo mu ty předměty posílal, působil dojmem, že přesně ví, jak Vincent přemýšlí. Jako kdyby mu zásilky přicházely od hororové verze jeho samotného. Pokýval hlavou. Stín je odpovídající jméno.

Úplně vlevo byl na časové ose zalaminovaný článek znovin Hallands Nyheter, ten sfotografií Vincenta snezřetelnou kouzelnickou bednou vpozadí. Tou, vníž zemřela jeho matka.

KOUZELNÝ KUS? JEN POHROMA!

Četl ten titulek už tolikrát, že by to ani nedokázal spočítat. Před dvěma apůl lety ho někdo poslal Rubenovi az Vincenta se kvůli tomu stal hlavní podezřelý ve vyšetřování vražd Tuvy, Agnes aBobbana. Zločinu, za kterým nakonec stála jeho zmizelá sestra. Nejdřív byl přesvědčený, že článek také poslala Jane, protože součástí jejího plánu bylo svalit vinu za vraždy na Vincenta. Jenže ona to nebyla. Itak ale kvůli článku vyplula na povrch Vincentova minulost. Minulost, na kterou se tak dlouho snažil zapomenout. Policii se jen taktak podařilo zabránit tomu, aby se to celé dostalo na veřejnost.

Pod článkem měl slepené kousky skládačky připomínající dílky hry Tetris, které mu začaly chodit hned po sestřině smrti. Všechny obsahovaly anagramy původního titulku anečekaným způsobem společně utvářely slovo VINEN. Myslel si, že jsou od Novy, která se snažila odvést jeho pozornost od toho, co se dělo na Epicuře. Od Novy, která založila své učení na chronické bolesti, jíž trpěla, akterá měla málem na svědomí iNathaliinu smrt. Ale když ji stím konfrontoval krátce předtím, než zemřela, uvědomil si, že skládačka musela přijít od stejné osoby, která poslala Rubenovi ten článek.

Od jeho Stínu.

Vedle slepených dílků bylo vánoční přání, které mu přišlo spolu sposledním kusem skládačky ana němž byl ten znepokojivý vzkaz. Během čtyř měsíců, které od té chvíle uběhly, se mu nepodařilo záhadu vyřešit.

JSI PROSTĚ NEPOUČITELNÝ. To čekání mě unavuje.
Můžeš ztoho vinit jen sám sebe.
Mohl sis vybrat jinou cestu. Ale to jsi neudělal. Takže tohle je tvoje omega. Začátek tvého konce.

PS: Jestli se divíš, proč skládanku dostáváš už teď, tak omega je, jak víš, 24. písmeno řecké abecedy. A24 děleno dvěma – ty ajá – je samozřejmě 12, tedy 24. 12., Štědrý večer. Takže předem veselé Vánoce!

Když Vincent dostal vzkaz otom, že dosáhl své omegy, svého konce, pustil se okamžitě do pátrání po tom, co je vtom případě jeho alfou, začátkem. Pokud by se mu podařilo zjistit, co to je, mohl by možná snáze pochopit, co má teď skončit. Pak by se mohl začít bránit.

Netrvalo dlouho, než na to přišel – zase ten starý článek znovin. Na té fotografii. Jeho Stín obtáhl tužkou obrysy bedny tak, že čáry vytvořily písmeno A. Tedy alfa.

Takže to, co má teď skončit, muselo začít tam.

Na statku vKvibille.

Ujeho matky.

Když přestal být Vincentem Bomanem astal se Vincentem Walderem.

Ale místo konce, kterým mu vzkaz vyhrožoval, začal dostávat poštou nejrůznější dárky. Vánoční dárky, ikdyž Vánoce ještě nebyly. První přišel vlétě, hned jak uzavřeli vyšetřování Epicury. Vbalíčku našel desku pro něj neznámých raperů ze skupiny Renegades ana ní singl, který se jmenoval „Alpha Omega“.

Desku sEP nahrávkou tu měl vystavenou také, napravo od článku, připevnil ji na stěnu kouskem lepicí hmoty vkaždém rohu. Pod ní byly na lepicím papírku napsané všechny informace, které se mu podařilo ovydání nahrávky zjistit. Moc toho nebylo. Píseň vyšla vroce 1987 uCoolaid Records aEP mělo červenou etiketu. Ale zdálo se, že kromě tohohle singlu kapela nic jiného nevydala, aani zrapovaný text Vincentovi nic neříkal. Prozatím to nechal být.

Měsíc na to, vzáří, mu přišel další dárek, nová deska. Tentokrát album Led Zeppelin snázvem Alpha & Omega. Ukázalo se, že tohle vydání je vlastně vzácnost, pirátský záznam zživého vystoupení na čtyřech LP deskách, který bylo prakticky nemožné sehnat. Desky vyndal avystavil si krabici plnou odřezků, ve které přišly.

Kromě názvu mělo tohle album spředešlou deskou společného ještě něco. Iono vyšlo vroce 1987.

Vincent moc dobře věděl, co mají ta čísla znamenat. Připomněla mu to jeho sestra Jane, když ho navedla na stránku číslo 873 vjedné knize. Osmého července ve tři hodiny. Matčino poslední léto. Když mu bylo sedm akouzlil na dece vjejich zahradě.

87 znamenalo osmého července.

Máminy narozeniny.

Na statku vKvibille.

Zase.

Vpravo od desek byl říjnový dárek. Tentokrát vbalíčku doputovalo autíčko, přesněji německé auto vojenské policie značky Opel Omega. Tentokrát žádná alfa. Jenže první modely vozu Opel Omega vyjely zlinky vroce 1987. Aautíčko bylo vyrobené vměřítku 1:87.

Máma.

Kouzelnická bedna.

Svět iluzí.

VINEN.

Vlistopadu opustil původce všech dárků téma alfy aomegy úplně avěnoval mu dar, který měl zcela jednoznačné vysvětlení. Dostal kouzelnický kufřík. Konkrétně zánovní sadu The Great Houdini Magic Starter Set. Tentokrát Vincent nemusel ani googlovat, předmět byl sám osobě dostatečným zdrojem informací.

Harry Houdini byl králem úniků, který se proslavil tím, že se svázaný dokázal dostat znádrže plné vody. Ze stejného typu, ve kterém Vincent sMinou málem zemřeli na farmě, kde Jane sKennethem chovali norky. Odkaz na Houdiniho byl jasný, stejně jako narážka na jeho matku abednu, ze které se už nikdy nedostala ven. Ještě než ošoupanou krabici otočil, aby si přečetl text na zadní straně, věděl, co se tam dozví. Ani ho nepřekvapilo, že kufřík sHoudiniho jménem byl vyrobený vroce 1987, jak tam stálo.

Od té doby Vincent žádný nový balíček nedostal aani si žádný dostat nepřál. Jeho Stín mu už před půl rokem napsal, kdy přijde další. Aten den se blížil.

Omega… 24. písmeno řecké abecedy… 24 děleno dvěma – ty ajá – je 12… 24.12… Štědrý večer… předem veselé Vánoce.

Ty ajá.

Štědrý večer.

Včera bylo osmnáctého. Do Štědrého večera zbývá už jen šest dní. Ať už má ta osoba vplánu cokoli, začne to na Štědrý den. Jeho omega. Aon pořád ještě nevěděl, co to znamená.

Vincent se znovu podíval na dárky připevněné na zdi.

Coolaid Records. Expertka, za kterou sMinou kdysi šli, aby se přiučili něco osektách, jim vyprávěla ohromadné sebevraždě členů jedné takové skupiny vJonestownu, která vypila otrávený mošt značky Kool-Aid. Něco podobného udělali istoupenci Novy tenkrát na gymnáziu Östra Real.

Pirátský záznam, který bylo prakticky nemožné sehnat. Ten člověk tedy věděl, že sbírá vinylové desky, ikdyž tenhle styl nepatřil kjeho oblíbeným.

Policejní vůz. Předpokládal, že to má poukazovat na Minu.

Dětský kouzelnický kufřík. Jeho Stín tedy věděl, že jako dítě miloval kouzla ajako dospělý se společně sMinou málem utopil vHoudiniho vodní nádrži.

Souvislost byla jasná. Ať už za tím vším stojí kdokoli, je to někdo, kdo velmi dobře zná zákulisí Vincentova života. Amusí mít také velmi podrobné informace ojeho spolupráci spolicií.

Vážně by si otom všem měl promluvit sMinou. Měl to udělat už dávno, ale něco mu vtom bránilo už od chvíle, kdy před půl rokem dostal první vzkaz stetrisovými dílky. Slabý hlásek vhlavě mu našeptával, že si možná zaslouží to, co má přijít. Že má Stín pravdu aže Vincent je svým způsobem vinen.

Otázkou zůstávalo, čím se provinil.

„JAK JSTE TO zvládla vtěch tunelech?“

Soucitný tón Mildina asistenta Lokeho Minu nejdřív podráždil, nakonec ale jen pokrčila rameny. Musí se prostě smířit stím, že se ojejím… zvláštním chování mluví.

„Vpráci se umím přes svůj strach přenést,“ odpověděla stroze.

Zdálo se, že Loke pochopil, co tím myslela.

„Tak to děláme trochu imy, když pracujeme,“ zamyslel se. „Držíme si odstup, ne tak velký, abychom zapomněli, že na stole před námi leží člověk. Ale dost velký na to, abychom mohli dělat, co musíme, anenechali se ovládat svými city.“

„Přesně tak,“ usmála se na něj Mina.

Byla to nejdelší konverzace, jakou kdy sMildiným jindy tak tichým pomocníkem vedla.

„Bude tu brzy, zaslechl jsem, že telefonuje se svým bývalým manželem,“ omlouval svou nadřízenou apřitom pečlivě vyrovnával na sterilní ocelový tác řadu nástrojů.

„Vpořádku. Počkám,“ ujistila ho Mina ase zaujetím pozorovala Lokeho dlouhé, štíhlé prsty, které svojenskou přesností uspořádávaly předměty na tácu.

Ticho vozářené místnosti trhalo uši aMina zoufale hledala něco, čím by ho prolomila.

„Jak to vypadá svaší kariérou? Bude dalším krokem úvazek soudního lékaře?“

Vduchu zaklela. Mluví jako výchovný poradce promlouvající do duše vzpurnému puberťákovi. Lokemu přelétl přes obličej úsměv, položil opatrně na tác skalpel.

„Nejspíš by to tak mělo být,“ usoudil.

Minu fascinovalo, jak se mu daří pokládat nástroj za nástrojem na kovový povrch bez jediného cinknutí.

„Jenže mým kariérním ambicím stojí vcestě jedna velká překážka. Jsem tu spokojený.“

Pokrčil rameny. Mina ho pozorovala sještě větším zaujetím než předtím. Tohle slovo neslýchala často. Spokojený.

„Vyhovuje mi, jak to mám zařízené, jakákoli změna by tuhle vysoce funkční rovnováhu mohla rozhodit. Moje práce mě baví, nepotřebuju usilovat olepší pozici ani zlepšovat svou finanční situaci… Jak jste asi slyšela vkuloárech, něco jsem zdědil amám se docela dobře. Zámožný asistent soudní lékařky. Takový oxymóron, proto ty drby. Mám život takový, jaký ho chci mít. Málokomu se podaří být spokojený. Beru to jako dar avážím si toho. Ambice by moje plány jen mařily.“

Mina neodpověděla. Měla co dělat, aby vstřebala Lokeho slova iskutečnost, že jí věnoval hned několik vět za sebou. Navíc celkem zábavných avznešených. Něco tak chytrého už dlouho neslyšela. Ato, co řekl, ji přivedlo ik úvahám ovlastní spokojenosti. Sživotem. Svlastním bytím.

„Ty kosti jsou překvapivě hezké,“ pravil Loke as obdivem si prohlížel kostru, která před ním ležela.

Mina hledala nějakou vhodnou odpověď, ale nic ji nenapadalo. Loke mluvil dál aukazoval na kosti.

„Podívejte se sem. Jsou úplně čisté. Vlastně nikde nejsou žádné biologické zbytky. Všechno maso je pryč. Naprosto neobvyklé. Ataké trochu divné, já…“

„Ahoj! Promiň, že jdu pozdě! Měla jsem pár… no, komplikací, které bylo potřeba vyřešit. Ale už jsem tu! Azaslechla jsem, že máte nějakou teorii, kdo by mohla být ta osoba ztunelu? To jste zvládli rychle.“

Milda vešla dovnitř azaujala Lokeho místo utácu snástroji. Loke se diskrétně stáhl azmizel. Mina ukázala na kosti naskládané na ocelovém stole před sebou azačala.

„Tady. Prasklina na stehenní kosti. Máme vytipovaného člověka, který tomu odpovídá aje už čtyři měsíce nezvěstný. Jon Langseth. Před pár lety zdolával Mount Everest, ošklivě spadl azlomil si nohu. Hodně se to řešilo.“

„Hm, ano, vzpomínám si na to. Bylo to celkem kontroverzní, protože když ho dostávali zté hory dolů, zemřel přitom jeden šerpa, že?“

„Ano, přesně tak. Vytáhli to znovu, když se psalo ojeho zmizení, proto když jsem dole vtunelu viděla tu zlomeninu, spojila jsem si to. Můžu se ale plést. Lidé si lámou nohy běžně. Ale asi by stálo za to začít ztéhle strany, ne?“

Milda přikývla.

„Dává mi to smysl. Začnu tím, že se spojím sforenzním odontologem, aby si sem přišel udělat snímky zubů, apak uvidíme, jestli se budou shodovat se záznamy Langsethova zubaře. Vmezičase si prohlédnu kosti auvidíme, jestli dokážu zjistit ještě něco dalšího.“

„To zní dobře. Víš, kde mě najdeš.“

„Jinak bys tu za chvíli byla zpátky aklepala na dveře,“ smála se Milda, ale vočích se jí úsměv neodrážel.

Působila unaveně aMina se jí už už chtěla zeptat, jestli je všechno vpořádku. Pak se ale zarazila. Nikdy se osoukromí druhých nezajímala. Ještě než za sebou zavřela dveře, zahlédla Mildu, jak se na pár vteřin ztěžka opřela opitevní stůl. Pak se oklepala anatáhla se pro pár gumových rukavic.

SÁRA TEMERIČOVÁ VZHLÉDLA od počítače. Před ní stála Teresa, její nejbližší kolegyně zNárodního operačního oddělení. Než Sára odjela do USA, bývala Teresinou šéfovou. Pak dostaly každá svou vlastní agendu, ale itak byla Teresa pořád tím, na koho Sára spoléhala zcelého oddělení nejvíc.

„Co víš odusičnanu amonném?“ zeptala se jí Teresa, aniž by ji předtím vůbec pozdravila.

Sára překvapeně zamrkala.

„Ehm, je to typ soli,“ odpověděla anatáhla ruce ztuhlé po dlouhém psaní na počítači. „Ledek. Používá se vhnojivech, protože obsahuje hodně živin. Zajímavostí je, že pokud ho zahřeješ, změní se vrajský plyn. Ale při výrobě hnojiv se většinou ředí, protože je tu riziko, že by ve vyšší koncentraci mohl vybuchnout…“

Sára zmlkla. Došlo jí, kam tou otázkou Teresa míří. Mělo ji to napadnout hned.

„Promiň,“ vzdychla. „Zvažovala jsem, jestli by Zachary aLeah neměli jet vlétě na nějaký švédský statek, dokud je tu vůbec ještě máme. Proto tohle spojení. Ale my tady vNOO hnojiva neřešíme.“

Zavřela notebook, opřela se lokty ostůl apodepřela si bradu dlaněmi. Její bývalý muž, Američan, říkal, že je to její engaging pose, způsob, jakým dává najevo zaujetí. Dokázal pojmenovat všechno. Jen ne to, proč se rozhodl zůstat vUSA.

„Dusičnan amonný je také jednou znejběžnějších složek podomácku vyrobených bomb,“ doplnila. „Když se smíchá snějakou hořlavinou, nebezpečí výbuchu výrazně vzroste amůže způsobit mnohem větší škody. Navíc je to oxidant, takže ikdyž nevybuchne, zásobuje plameny kyslíkem apožár je větší ahůř se hasí. Jako třaskavina funguje jak čistý dusičnan amonný, ANPP, tak ijako součást N34, což je přitom jen dusíkaté hnojivo pro zemědělské účely. Je to tak?“

„Jednička shvězdičkou,“ zasmála se Teresa. „Připomněla jsi mi, proč jsi bývala moje šéfová.“

„Proč se na to ptáš?“

Teresa zavřela dveře Sářiny kanceláře ateprve potom pokračovala.

„Dostali jsme hlášení zněkolika podniků ve Skåne, které obchodují se zemědělskými potřebami,“ vysvětlovala potichu. „Takže jsi stěmi hnojivy nebyla tak úplně mimo. Ztratil se právě ledek. Krádež. Dohromady chybí asi deset tun. Je to víc než dost, abychom tady vNOO nastražili uši. Vzpomínáš si na tu nehodu včínském Tchien-ťinu? Vroce 2015 tam došlo kmimořádně silnému výbuchu. Způsobil ho právě dusičnan amonný.“

Sára si to vybavovala velmi dobře. Záběry exploze kolovaly zpravodajskými relacemi překvapivě dlouho apo internetu ještě déle.

„Ale tehdy šlo onějakých osm set tun, které vybuchly, ne?“ pátrala vpaměti. „Amy teď hledáme deset?“

„To je pravda. Ale ten ledek nebyl upravený do podoby výbušniny. Itak byla exploze vidět iz vesmíru.“

Sára hvízdla.

„Kolem deseti tisíc raněných nebo mrtvých, přestože ktomu došlo vodlehlé části přístavu,“ pokračovala Teresa. „Doufám, že ani nikdy nezjistím, co by udělalo deset tun ledku upravených jako výbušnina vhustě obydlené oblasti. Třeba ve městě. Hádám, že by tam toho moc nezůstalo,“

„Nemůžou ty krádeže mít ještě nějaký jiný důvod? Proč by někdo kradl deset tun dusičnanu amonného?“ přemýšlela Sára. „Musí to být na zrovna na výrobu bomby?“

„Napadá tě jiný důvod? Nějak se mi nezdá, že by to byl sedlák, který chtěl ušetřit za hnojivo.“

Teresa měla samozřejmě pravdu. Sára se zamračila azadívala se do prázdna. Bombové útoky nejsou žádná novinka. Všechna větší města ve Švédsku, ačasto vlastně ita menší, čelí pravidelně nejrůznějším výhrůžkám výbuchem. Většinou jsou to jen plané poplachy, které mají lidi vyděsit.

Tohle je však něco jiného. Právě proto, že žádná výhrůžka nepřišla. Pokud bylo Teresino podezření správné, zrovna teď někdo někde vtichosti pracuje na obrovské bombě. Což byla ta horší varianta. Protože by to znamenalo, že to ten někdo nejspíš myslí vážně.

„To jsem si zrovna letos pod stromeček nepřála,“ zhodnotila situaci Sára. „Ale ber, nebo nech být. Takže co uděláme, abychom tu bombu našli?“

KDYŽ SE SEŠLI vzasedací místnosti, ovládl je zvláštní pocit. Připadalo jim, jako by tu něco chybělo. Jako by tu někdo chyběl. Na Pederově židli pořád nikdo neseděl. Zůstala prázdná, jako věčná připomínka toho, koho ztratili.

Julia si příchozí bedlivě prohlížela. Zkoumala všechny svýjimkou Adama. Zařídila pro celou skupinu včetně sebe hned vlétě po Pederově smrti krizovou intervenci, jenže si nebyla jistá, jak moc to pomohlo. Pokud by to měla zhodnotit podle svého vlastního pokroku, tak byla kničemu. Smutek ji stále tížil vžaludku jako velký kámen. Nebyl onic lehčí ani těžší než předtím.

Odpovědnost dopadala nevyhnutelně na ni, protože skupinu vedla. Upolicie platila jasná hierarchie aod ní se odvíjející míra zodpovědnosti. Julia probděla mnoho nocí akrok za krokem procházela sled událostí, aby zjistila, jestli mohla udělat něco jinak, jestli mohla zabránit tomu, co se stalo. Ale ať se na to dívala zkteréhokoli úhlu, vždy došla kzávěru, že nemohla udělat jinak vůbec nic, výsledek byl předem daný. Interní policejní vyšetřování dospělo ke stejnému závěru. Jenže její smutek to nijak nezmírnilo. Protáhla se aodkašlala si, aby upoutala pozornost ostatních.

„Dobře, jsme tu všichni,“ řekla apopošla kbílé tabuli. „Předem chci jen podotknout, že zatím ještě nevíme, co přesně vyšetřujeme. Snejvětší pravděpodobností jde ohanobení lidských ostatků, ale stejně tak by mohlo jít io zabití nebo ovraždu – ktomu zatím nemůžeme říct nic. Vtomhle ohledu budeme tedy zatím pracovat bez jakýchkoli předčasných závěrů, je to jasné?“

Bosse se kní přišoural aposadil se jí knohám. Podíval se na ni svýma velkýma psíma očima aona se pousmála, vytáhla zkapsy pamlsek apodala mu ho. Měla sním dohodu. Když dostal dobrotu, ukázala směrem kChristerovým nohám aBosse si knim okamžitě lehl. Pak zase zvážněla aukázala na tabuli, na niž pověsila jednu fotografii apřipsala pod ni jméno.

„Jon Langseth,“ řekla. „Zmizel beze stopy desátého srpna, tedy před čtyřmi měsíci aosmi dny. Čtyřicet jedna let, generální ředitel apodílový vlastník investiční společnosti Confido, ženatý, tři děti. Média předkládala jeho zmizení jako útěk adávala ho do souvislosti sprobíhajícím vyšetřováním potenciálního nezákonného jednání společnosti.“

„Zatracený spekulanti,“ zabručel Christer apodrbal Bosseho za ušima. „Připravit poctivý lidi openíze na důchod.“

„Svoje názory si nech pro sebe, Christere,“ napomenula ho Julia přísně azaložila si ruce na prsou.

Ještě pořád se na Adama ani nepodívala. Byla přesvědčená, že by zjejího pohledu bylo jasné, že před sotva pár hodinami cítila jeho nahé tělo na sobě. Vsobě. Vždycky si po tom připadala, jako by měla napsané na čele, že ji někdo přitahuje aže se cítí provinile. Adam ji ujišťoval, že pořád působí stejně chladně apřísně jako vždycky. Možná měl pravdu. Určitě do chvíle, než se potkají vjedné místnosti sVincentem Walderem ajeho příšernou schopností číst lidem myšlenky. Pak by se nejspíš jejich tajemství provalilo.

„Ale Jon Langseth do zahraničí nikdy neodcestoval,“ pokračovala. „Už máme potvrzeno, že kosti zmetra patří jemu. Dobrý postřeh, Mino. Zlomeniny na jedné ze stehenních kostí přesně odpovídají rentgenovým snímkům pořízeným po jeho nehodě na Mount Everestu. AMilda potvrdila ishodu chrupu se snímky, které jsme dostali od jeho zubaře.“

„Mildin asistent řekl něco zajímavého, když jsem tam byla,“ přerušila ji Mina. „Poznamenal, že kosti jsou neobvykle čisté. Otázkou je, jestli to má co do činění smístem, kde jsme ho našli. Mohly by ho takhle dočista ohlodat krysy, které žijí vtunelech?“

„Pak by ale na kostech zůstaly stopy zubů,“ namítla Julia. „Otom se nikdo nezmínil.“

„Jak jsi dokázala vlízt dolů do těch špinavých tunelů, Mino?“ zeptal se posměšně Ruben.

Mina na něj vrhla nevraživý pohled, ale on se nedal odradit.

„Viděla jsi tam nějakou krysu? Slyšel jsem, že některý tam dole jsou takhle velký,“ oddálil dlaně asi deset centimetrů od sebe avýznamně se na ni podíval, „mezi vočima.“

„Jo, tak to pardon, myslela jsem, že ukazuješ velikost svého penisu,“ odbyla ho Mina.

Christer se zakuckal, až mu káva vystříkla nosem.

„No teda!“ vykřikl.

Julia vzdychla.

„No tak, soustřeďte se,“ probodla pohledem Rubena iMinu. „Vy dva vyzpovídáte manželku Jona Langsetha. Christere, ty prověříš, jestli by se vzáznamech nenašlo něco, co by tuhle věc mohlo nějak osvětlit. Adame, ty si promluvíš spolicistou odpovědným za vyšetřování Confida. Pedere, ty…“

Okamžitě zmlkla. Panebože, co to řekla? Do očí jí vhrkly slzy. Rychle se otočila ke svému týmu zády, aby to nikdo nezahlédl, ale věděla, že už je pozdě. Ticho jako by se odráželo od zdí. Polkla, znovu se otočila asnažila se nedívat na Pederovu prázdnou židli.

„Rozchod,“ zavelela zastřeným hlasem.

Když ostatní odešli zmístnosti, přešla pomalu kPederově židli apoložila ruku na opěradlo. Viděla ho před sebou, věčně ospalého od chvíle, kdy se jeho ženě narodila trojčata. Ale také pořád šťastného apozorného. Zůstalo po něm prázdné místo, které nešlo zaplnit. Ale musí pokračovat dál bez něj. Práce nikdy nebere ohledy.

Vzdychla avydala se do své kanceláře. Musí se nejdřív připravit na tiskovou konferenci. Novináři se na novinku ohledně Jona Langsetha určitě vrhnou, až ji policie zveřejní. Je potřeba to nějak dostat pod kontrolu. Vzpomínky na Pedera musí stranou.

Probíhali tunely. Byla vnich černočerná tma, ale znali každou píď nazpaměť. Věděli, kdy jezdí vlaky, jak rychle je potřeba přitisknout se ke zdi, vylézt na nějaký výčnělek nebo se vmáčknout do nejrůznějších koutků avýklenků, které tu všude byly. Věděli, kde zahnout doprava, kde se dát doleva, avždycky věděli, jak se dostanou zase domů. Tohle byl jejich domov. Jejich království.

Kroky za ním se blížily pořád víc avíc aon zrychloval, jak jen dokázal. Nohama se svižně aprudce odrážel od nerovného povrchu, ale stejně za chvíli ucítil na svém krku něčí dech.

Zastavil se. Toužil po tom, co věděl, že přijde. Toužil po objetí, po bezpečí rukou, které ho zezadu uchopily, po vousech, které ho šimraly na hladkých tvářích.

„Ha! Mám tě!“

Táta ho pevně sevřel vnáručí, přesně tak, jak věděl, že to udělá. Přitiskl si ho na hruď. Když tatínka objal, obklopila ho měkká kůže jeho velké bundy. Byla zněj cítit vlhkost, tabák acosi sladkého, co se kolem jejich tábořiště vždycky vznášelo jako lehká mlha. Takhle voněl táta.

„Teď končíme shraním azačneme hledat jídlo,“ řekl táta apustil ho. „Kručí mi vbřiše.“

Neochotně přikývl.

Neměl rád, když se vydávali nahoru. Bylo tam tolik světla, takový hluk, vadily mu všechny ty zvuky avjemy ati lidé, co na ně zírali.

Chtěl zůstat vútrobách země, kde se cítil vbezpečí amilovaný.

Mezi svými.

Jenže věděl, že musí sehnat jídlo.

Takhle po obědě bývaly odpadkové koše nahoře přecpané vyhozenými zbytky jídla. Hodinky, které dostal kminulým narozeninám, ukazovaly skoro dvě. Musí si pospíšit.

Chytil se táty za ruku. Dokud jsou spolu, nic mu nahoře nehrozí.

„JE TI JASNÝ, že jsem si stěma krysama dělal srandu, že jo?“

Ruben se pevně držel madla nade dveřmi auta, protože Mina zrovna prudce vybírala zatáčku. Od chvíle, kdy nasedli do auta, neřekla ani slovo. Neslyšně si povzdechl, aby ji ještě víc nedráždil. Někteří lidé nedokážou pochopit vtip aon si pořád nemohl zvyknout, že Mina je jedním znich.

„Tamhle je místo.“

Ukázal na mezeru mezi auty aMina kní rychle zatočila azaparkovala. Adresa, kam měli namířeno, byla na ulici Narvavägen. Samozřejmě, napadlo ho kysele. Spekulanti smáslem na hlavě vždycky bydlí ve čtvrti Östermalm.

„Budeš dál naprdnutá, nebo se už můžeme pustit do práce?“ utrousil směrem kMině, když vystoupili zauta.

Věděl, že se vždycky vyplatí zahrát to na Minin smysl pro povinnost. Práce byla nejspíš to jediné, co ji zajímalo. Pořád dumal nad tím, jestli spí sVincentem, ale neuměl si to představit. Avšechny jeho pokusy si nějak vizualizovat Minu ve spojení se sexem obsahovaly obrazy plné igelitových potahů. Agumových rukavic.

„Nejsem naprdnutá,“ bránila se. „Jen nemám chuť si povídat. Samozřejmě že se můžeme pustit do práce.“

Na zvonku uvchodu našla jméno Langseth azazvonila. Za pár vteřin dveře zabzučely amohli vejít. Zplánku vhonosné vstupní hale vyčetli, že rodina Langsethových bydlí vnejvyšším podlaží. Jak jinak.

„Sakra, takhle si bydlet!“ zhodnotil Ruben ajen těžko skrýval závist, která ho stejně přemohla, když uviděl záplavu mramoru azlata uvstupu.

„Není to úplně můj styl,“ odpověděla suše Mina anastoupila do výtahu.

Ruben zatáhl černou mříž azmáčkl knoflík. Jeli pomalu aaž do sedmého patra je provázelo poněkud znepokojivé skřípání. Když dorazili nahoru, dveře byly otevřené dokořán. Stála vnich blond žena svlasy staženými do culíku ase znepokojeným výrazem je vyhlížela. Rubena automaticky napadlo, jestli by bylo těžké ji dostat do postele, apak otevřel mříž.

„Jdete kvůli Jonovi?“ zeptala se austoupila stranou, aby mohli vejít do bytu.

Itady působily vstupní prostory impozantně. Hala byla obrovská, snaleštěnými parketami, které pokračovaly ido ostatních pokojů. Na stropě visel křišťálový lustr, který se Rubenovi zdál větší než celý jeho obývák.

„Volali jste, že dorazíte. Ale neřekli jste proč. Našli jste Jona? Kde je?“

Znepokojený výraz vystřídal vztek. Žena je zavedla do obývacího pokoje, který by klidně mohl sloužit jako tenisová hala.

„Bylo mi jasné, že ten zbabělec utekl,“ pokračovala. „Nechal tu mě iděti azmizel. Určitě má ssebou inějakou ženskou. Od té doby, co zmizel, mi volaly tři holky, tři, avyprávěly mi, že snimi měl poměr. Jestli volaly tři, umíte si představit, kolik jich může být celkem.“

Pokynula jim kvelké bílé pohovce. Ruben se posadil aucítil, že se propadl odobrých deset centimetrů níž. Bylo to jako dosednout na obláček.

„Vy jste Josephine, že?“ potvrdila si Mina aposadila se také.

„Ano, promiňte, Josephine Langsethová. To jsem já.“

Hned pokračovala dál, aniž by se zeptala na jména jich, anedala jim ani šanci se vnějaké pauze představit. Ruben si nemohl nevšimnout, že Josephine Langsethová vypadá jako vystřižená zreklamy na Ralpha Laurena. Lesklé blond vlasy stažené do ohonu. Bílá draze vypadající košile, zastrčená do džínů, které nejspíš musely stát celé jmění. Apod tím zaručeně prádlo od Simone Pérèle. Úplně se viděl, jak ji pevně drží za culík adává si ji zezadu. Pak se mu před očima zjevila rozčílená Amanda aon rychle polkl. Soustřeď se!

„Tak kde je Jon?“ chtěla vědět Josephine aposadila se na pohovku proti nim. „Kajmanské ostrovy? Bahamy? Dubaj? Do háje, vždyť já ani nevím, které země nemají se Švédskem smlouvu ovzájemném vydávání zločinců. Ale má rád Dubaj, jezdili jsme tam často na dovolenou, bydleli jsme vhotelu One&Only na Palm Islands. Je tam itentokrát?“

Mina si vyměnila pohled sRubenem. Pak se ujala slova.

„Je pravda, že jsme Jona našli. Ale není vDubaji. Našli jsme jeho… ostatky. Bohužel vám musíme oznámit, že váš muž je mrtvý.“

Vobrovském bytě nastalo hrobové ticho. Bylo slyšet jen tlumené hučení, které naznačovalo, že někdo vjednom ze vzdálenějších pokojů luxuje. Josephine se na pohovce opřela aprázdným pohledem se dívala ven zokna. Ruben se tam také podíval. Na protější straně aleje stromů skorunami zasypanými sněhem se rýsoval kostel Oscarskyrkan. Znějakého důvodu věděl, že vněm jsou jedny znejvětších varhan ve Švédsku. Bylo zvláštní, co mu občas uvízlo vhlavě.

„Byla jsem na něj… tak strašně naštvaná,“ řekla Josephine úplně jiným tónem než předtím. „Nechal mě úplně na holičkách. Tři děti na krku, na dveře nám tu klepou exekutoři ažalobci, vnovinách se pořád píše, že on ajeho takzvaní kámoši jsou podvodníci nejtěžšího kalibru. Celá čtvrť si na mě ukazuje prstem. Ostatní rodiče zCarlssonské školy se mnou ani nepromluví. Ajá byla tak naštvaná! Ale pořád ho miluju…“

Josephine začala tiše plakat.

Ruben si na měkounké pohovce rozpačitě poposedl. Všechny případné myšlenky na sex byly ty tam. Plačící ženy ho vždycky dováděly kšílenství.

„Měl Jon nějaké nepřátele?“ zeptala se Mina avytáhla zkapsy bundy balíček kapesníků.

„Byl namočený do miliardového podvodu,“ upozornila ji Josephine avzala si od ní kapesník. „Takže samozřejmě měl. Ale vůbec do toho nevidím. Ať si státní zástupce myslí, co chce. On chodil do práce, já se starala oděti adomácnost. Měli jsme jasně rozdělené úkoly. Když jsem se zeptala, jak bylo vpráci, vždycky mi odpověděl jen ‚dobře‘ atím to skončilo. Být vámi, promluvím si raději sjeho společníky.“

Hlasitě se vysmrkala do kapesníku aodložila ho na stolek.

„Nevíte oněkom jiném, kdo by mu chtěl ublížit?“ zkusil to opatrně Ruben. „Žádné zhrzené… ženy?“

Josephine Langsethová si odfrkla.

„Holkám, které volaly, mohlo být tak dvacet anezněly zrovna chytře. Navíc jak znám Jona, nemyslím si, že si nějakou znich pustil víc ktělu, byly to jen příležitostné bokovky. Ale co si myslíte vy? Jak vlastně zemřel?“

„To je právě to,“ zaváhal Ruben. „My nevíme. Ale nemůžeme vyloučit, že ho oživot někdo připravil.“

Josephine prudce zalapala po dechu aznovu se rozplakala.

„Chápeme, že je to pro vás šok,“ snažila se ji uklidnit Mina avytáhla další kapesník. „Ale cokoli nám ktomu můžete říct, nám hodně pomůže. Napadá vás ktomu něco?“

Ruben si všiml, že Mina snovým kapesníkem vruce stále nemůže odtrhnout vytřeštěné oči od toho použitého na stole.

„Já nevím,“ vzlykla Josephine aznovu se vysmrkala. „Pár týdnů před tím, než zmizel, se začal chovat tak nějak divně. Nevím, jak to popsat, ale jako kdyby začal být paranoidní… Pořád postával za záclonou asledoval, co se děje dole na ulici, často vnoci vstal amně se zdálo, jako by procházel celý byt. Když jsme byli venku, pořád se ohlížel. Jenže…“ odmlčela se apokrčila rameny. „Mohlo to mít něco společného stou obžalobou, která byla na spadnutí. Aspoň jsem si to myslela. Gustaf říkal, že jsou všichni pod velkým tlakem. Předpokládala jsem, že se snaží vyhnout novinářům.“

„Gustaf?“ zaujalo Rubena.

„Gustaf Brons, Jonův kolega. Jeden ze spoluvlastníků. Jsme blízcí přátelé, obvykle mi říkal to, co si Jon nechával pro sebe, když jsme… No, to není důležité.“

„Jaké to pro vás bylo, když se tak změnil?“ zeptala se Mina.

Josephine sklopila oči kpodlaze.

„Nebylo to nic moc. Ten víkend před tím, než zmizel, jsem si udělala dva dny jen pro sebe vhotelu Ellery Beach House. Ani nevíte, jak špatné svědomí kvůli tomu teď mám.“

Položila další kapesník na stůl vedle prvního aRubenovi nemohlo uniknout, jak se Mina rychle podívala jinam.

„Co se bude dít teď?“ chtěla vědět Josephine atěkala pohledem zjednoho na druhého.

Ruben si odkašlal.

„Necháme si… Jona… ještě nějaký čas, než soudní lékař všechno prověří. Pak dostanete tělo zpět, abyste mohla zařídit, co bude potřeba.“

„Kde ho našli?“

„Vmetru,“ odpověděla Mina. „Vtunelu.“

Josephine se na ni zmateně podívala.

„Vmetru? Co tam dělal? Za celý život nejel nikdy metrem.“

Panebože, pomyslel si Ruben. To jsou lidi.

„Zatím toho moc nevíme,“ připustila Mina. „Ato málo, co víme, vám nemůžeme říct, protože by to mohlo ohrozit vyšetřování. Až se novináři dozvědí, že se Jon našel, budou na vás nejspíš vyvíjet velký tlak. My vám nemůžeme říkat, co máte dělat, ale rádi bychom vás poprosili, abyste se do médií vyjadřovala co možná nejméně.“

„Máme novináře vpatách už několik měsíců. Věřte mi, že poslední, co bych teď chtěla, je mluvit snimi,“ ujistila je Josephine odhodlaně.

Vyprovodila je ke dveřím, akdyž jim na rozloučenou podávala ruku, překvapila je nečekaně pevným stiskem.

Zatímco úzký výtah svrzáním askřípáním klesal ošest pater níž, otírala si Mina ruce dezinfekčním gelem aRuben se snažil vybavit si proporce pozadí Josephine Langsethové. Avšak před očima měl jen Jonovu šklebící se lebku.

„MUSÍŠ PŘESVĚDČIT BEZPEČNOSTNÍ policii, aby ti poskytla vyšší míru ochrany.“ Tor zkřížil ruce na prsou. „Koukni se třeba na Annu Lindhovou nebo Ing-Marii Wieselgrenovou. Ato nemluvím otom, co se stalo koncem léta přímo tobě. To bylo ochlup. Veřejnost vůbec netuší, kolik dalších pokusů oatentát jsme odrazili. Žijeme vnejisté době aty, Niklas Stockenberg, jsi jasný cíl. Celý štáb by spal klidněji, kdybys je přesvědčil, aby ti poskytli důkladnější ochranu. Amožná ity sám, stěmi kruhy pod očima by sis neměl zahrávat.“

„Ano, ano, ano, slyším, co říkáš, Tore,“ prohrábl si zoufalý Niklas vlasy. „Jenom stím nesouhlasím. Život stakovou mírou ochrany, jakou ty považuješ za přiměřenou, se nedá vydržet.“

Tor měl pravdu, že špatně spí. Natáhl se pro tlusté memorandum, které mu leželo na stole, apředstíral, že se pustil do čtení. Doufal, že jeho tiskový mluvčí pochopí, že má zmizet anevyšilovat. Jenže tyhle nepřímé náznaky nebyly nic pro Tora. Ani se nehnul.

„Prosím tě, abys to znovu zvážil,“ zamračil se. „Když ne kvůli sobě, tak aspoň kvůli Nathalii.“

„Ano, určitě. Moje pubertální dcera bude štěstím bez sebe, když ji na každém kroku bude hlídat ještě víc ne zrovna nenápadných bodyguardů. Sjejím společenským životem to udělá divy. Za předpokladu, že by se jí povedlo vůbec nějaký mít.“

„Radši to než přijít oživot úplně,“ bručel Tor asmetal si zklopy saka neviditelná smítka.

Vsoukromí se nikdy nestýkali, ale Niklasovi bylo jasné, jak vypadá šatník jeho mluvčího. Řada navlas stejných obleků. Vedle nich řada bílých košil. Naprosto stejné kravaty svýjimkou té jediné smalými švédskými vlaječkami, kterou nosil vždycky na státní svátek Švédského království. Ana poličce pod tím stály vyrovnané naprosto stejné páry vyleštěných černých polobotek zitalské kůže. Tor nebyl muž, který by rád experimentoval. Ale byl to oddaný ašikovný tiskový mluvčí aNiklas sním spolupracoval od chvíle, kdy nastoupil na svůj post. Tor jen občas nevěděl, kdy přestat.

„Zodpovědnost za svou dceru nesu já,“ ohradil se Niklas. „Vážím si toho, že si děláš starosti. Ale začíná to být únavné. Jsem spokojený se stupněm ochrany, který mám. To, co se stalo vlétě, se nestává každý den. Rád bych měl možnost vést alespoň trochu normální život.“

Nebyla to tak úplně pravda. Vůbec nebyl spokojený. Nejradši by měl neustále za zády deset mužů slaserovými zaměřovači, minimálně po dobu nejbližších dvou týdnů. Jenže nejspíš by to nebylo kničemu. Hodiny by nepřestávaly ubíhat, ať by měl osobních strážců, kolik chtěl.

„No dobře, ty jsi tu šéf, ale víš, co si myslím,“ zabrblal Tor aodešel.

Niklas znovu pohlédl na více než tisícistránkové memorandum na svém pracovním stole. Nezvládal se na něj soustředit. Srdce mu vhrudi splašeně bušilo. Když Mina včera po večeři odešla, zůstal sedět se sklenkou rumu až do ranních hodin. Musel Nathalii několikrát ujistit, že je všechno vpořádku, ale ve skutečnosti se neodvažoval jít spát, protože se bál, co se mu bude zdát. Jeho obavy byly zbytečné, protože když si nakonec lehl do postele, nezamhouřil oka.

První, co ráno udělal, bylo, že opět zavolal na uvedené číslo. Vzkaz byl pořád stejný. Jen teď už hlas zmínil jen třináct dnů místo čtrnácti.

Tor měl poznámky kNiklasovým kruhům pod očima. Ale bylo to ještě horší. Nebyl si ani jistý, jestli se dokáže zvednout ze židle. Pocit bezmoci ho svíral jako železná pěst. Odsunul stranou tlustý svazek papírů, odstrčil kancelářskou židli zostařeného dřeva akůže oněco dál apoložil si dlouhé nohy na stůl.

Vkapse ho pálila ta vizitka. Bylo to absurdní. Všechno bylo absurdní. Připadal si jako ve špatném akčním filmu, nebo možná jako vještě horší detektivce. Tohle se přece nestává. Ne ve skutečném světě. Ale itak si měl dávat pozor. Měl být chytřejší.

To on se rozhodl špatně. Rozhodl se dál žít svůj život, ale podle nových pravidel. Apřijal výhody, které mu to přineslo. Výhody, které mu pak vydláždily cestu do sídla vlády vpaláci Rosenbad.

Vytáhl vizitku apodíval se na symbol na ní. Pak ji položil na stůl lesklou zadní stranou vzhůru. Zokolních zdí na něj přísně shlíželi jeho předchůdci. Jestlipak si také někdy zvolili cestu, oníž nevěděli, kam je zavede? Cestu, která možná nebyla zhlediska morálky obhajitelná? Amuseli pak za to zaplatit? Nejspíš ano, každý svým způsobem.

Jediné, co Niklas Stockenberg věděl, bylo, že tu nemůže jen tak sedět ačekat. Musí něco udělat, cokoli. Potřebuje cítit, že má všechno pod kontrolou. Amůže začít tím nejdůležitějším.

Vyndal telefon. Srdce mu pořád splašeně tlouklo, musel zhluboka dýchat, dokud nedostal dech pod kontrolu. Není třeba nikoho zbytečně děsit. Nakonec vytočil číslo na svou bývalou manželku.

KDYŽ SE VINCENT vrátil znákupu aotevřel vstupní dveře, uslyšel zobývacího pokoje svůj vlastní hlas. Než tam vešel, oklepal si zbot sníh azul si je, pověsil si vpředsíni kabát aodnesl tašky sjídlem do kuchyně. Hlas byl stále slyšet. Když vstoupil do místnosti, pochopil proč. Benjamin aRebecka seděli na sedačce ana obrazovce sledovali Vincenta na scéně. Zrovna si zpublika vybral blondýnku, která mu měla asistovat udalšího čísla.

„Chci, abyste teď myslela na nějaké číslo, které pro vás znamená něco osobního,“ říkal televizní Vincent ženě apodal jí blok atužku. „Napište ho, ale držte si blok tak, aby nikdo neviděl, co jste napsala. Hlavně abych to neviděl já.“

„Prosím tě, tati!“

„Průkaz?“

Smámou.