TO SI ZKUS

Copyright © 2018 by Ilsa Madden-Mills

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Zdenka Lišková, 2024

Cover photo © Wander Aguiar, 2024

Cover design © Adéla Korbelářová, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5165-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-5166-2 (mobi)

ILSA MADDEN-MILLS

přeložila Zdenka Lišková

Obsah

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

EPILOG

RECEPTY

Tato kniha je určena všem skvělým

a chytrým dívkám na světě. Zejména

těm, které milují něco z následujícího:

sexy fotbalisty, kočky, Hvězdné války,

Princeznu nevěstu, He-Mana, Šestnáct

svíček, Rošťáky, Hru o trůny, Deadpoola

a – to se rozumí samo sebou – koblihy,

sušenky a koláče.

PROLOG

PRVÁK

DELANEY

Vítejte v Magnolii ve státě Mississippi, kde jsou sarančata velká jako dlaň a ledový čaj se podává s dvojitou dávkou cukru.

Taky se tu každoročně pořádá ten zatraceně nejlepší táborák na prestižní Waylonově univerzitě, který právě teď probíhá uprostřed bavlníkového pole.

Až na to, že…

Na téhle párty bych vůbec neměla být.

Je určená hlavně pro fotbalisty, atlety a populární lidi, a přesto jsem tady já, ubohá prvačka, a bavím se se svou temperamentní zrzavou spolubydlící Skye.

„Vidíš?“ řekne, když obě dorazíme k táboráku. „Není to lepší plán na sobotní večer než koukat na videa s kočkami? Co podnikneme nejdřív?“

Nervózně si povzdechnu. Od té doby, co jsem se přistěhovala ze Severní Karolíny, nutím se zkoušet nové věci. Klidně bych na ten seznam mohla zařadit i bláznivý vysokoškolský mejdan. „Co si sehnat něco k pití?“

Zatleská a nadšeně odpoví: „No jasně. Alkohol na dvou hodinách.“ Proplétáme se davem a míříme tím směrem, až nakonec dorazíme k baru, což je ve skutečnosti jen dlouhý skládací stůl plný láhví alkoholu, který tam někdo postavil. Popadnu fireball a naliju nám panáka. Sotva ho do sebe hodím a odložím kelímek, zamrazí mě v zátylku a po těle mi naskočí husí kůže.

Nechávám svůj pohled klouzat po davu, dokud se nezastaví na vysokém klukovi s tmavě blond vlasy, širokými rameny a namyšleným úsměvem. No jasně. Upřeně na mě zíral a teď, když jsem ho přistihla, zvedá ruku se skleničkou, aby naznačil přípitek, a trochu se pousměje.

Prudce zčervenám a upravím si tmavé brýle s kočičími obroučkami. Nejsem zvyklá na tak okatou mužskou pozornost.

Skye, která sledovala trajektorii mého pohledu, vyprskne část svého pití. „Panebože, víš, kdo to je?“

„Ne, ale asi bych měla,“ odvětím suše.

Zírá na mě s otevřenou pusou. „Vážně bys měla víc chodit ven.“

Očima zabloudím zpátky k němu, ale plynule pokračuju dál, aby to nevypadalo, že na něj zírám. „Tak kdo je pan Žhavý McParty?“ zeptám se.

„Jestli ho neznáš, nezasloužíš si to vědět. Ale je ŠÍLENĚ ŽHAVÝ. Něco jako Chris Hemsworth. Zkus si s ním zaflirtovat.“ Provokativně zakmitá obočím, protože moc dobře ví, že z nějakého důvodu nedokážu odolat výzvě. Obvykle jsem spíš zdrženlivá, ale výzva mi dává svolení být někým jiným.

Stejně jako fireball. Kopnu do sebe dalšího panáka.

„Budu ti nosit koblihu každý den po dobu jednoho týdne, pokud si s ním půjdeš pokecat,“ dodá s koketním pohledem.

Tím si získala mou pozornost. „Ty s jedlými třpytkami?“

Ona přikývne a já po tom krasavci střelím pohledem. Naše oči se znova střetnou a něco mezi námi přeskočí. Jeho obličej je výrazný a pohledný a celkově působí mužně. Na jeho smyslných rtech se objeví úsměv a…

… přistoupí k němu dvě brunety – stoprocentně dvojčata –, každá z jedné strany. Chytí ho kolem pasu a on se na ně usměje. Aha. Tak to bychom měli.

Otočím se zpátky ke Skye a zamračím se. „Fotbalista. Nemám zájem.“

Zamává mi rukou před obličejem. „Líbíš se mu – viděla jsem mu to na očích.“

Uchechtnu se. „Nejspíš ho jenom bolelo břicho. Tvoje výzva se nepřijímá.“

Vtom zaslechneme, jak někdo z druhé strany volá naše jména. Když se otočíme, zahlídneme Marthu s tím jejím účesem à la helma, jak se k nám snaží dostat, což jí chvíli trvá, vzhledem k tomu, že má boty na vysokých podpatcích a upnuté šaty na ramínka. Opatrně si vybírá cestu davem, šťouchá do lidí – někdy dost nevybíravě – a přitom se plně soustředí na nás. No super.

„Přichází protivná holka,“ zamumlám si pod nosem.

Martha Burrowsová je taky v prvním ročníku a bydlí na stejném patře jako my. Znaly jsme se asi týden, když nám sebevědomě oznámila, že ji nemáme oslovovat jinak než Muffin, což je přezdívka, kterou si dala sama.

Prohlídne si nás a v její krásné tváři se objeví výraz nadřazenosti. „To jsem nevěděla, že vás na tuhle malou oslavu taky pozvali. Já teda znám ty správné lidi, takže jsem zvaná vždycky.“ Když si všimne mého outfitu, zděšeně couvne. „Co to máš proboha na sobě, šprtko?“

„Oblečení.“ V reakci na to, jak mě oslovila, ztuhnu a upravím si vypasované tričko s logem Hvězdných válek a skládanou červenou minisukni, kterou jsem si ušila z pánské košile. Dlouhé světle blonďaté vlasy mám vyčesané do zvlněných culíků a trochu jsem to přehnala s třpytivými očními stíny a rudou rtěnkou. Není to typický vzhled pro WU, což naopak je cokoli opatřené monogramem, ale učím se ignorovat zdvižená obočí.

Skye, která v naší trojici funguje jako mírotvůrce, si odkašle a kývne hlavou na toho týpka, co na mě zíral. „Tady Delaney má ctitele, ale neví, kdo to je.“

Martha-Muffin se tím směrem podívá, a když za mými zády spatří onoho záhadného muže, vykulí oči. Věnuje mi podrážděný pohled. „To je Maverick Monroe, ty blbko. Je to ta největší fotbalová hvězda v Mississippi, letošní čerstvá posila. Podstatné je, že holky jako ty nejsou jeho typ – ani omylem,“ utrousí a rukou si přehodí přes rameno tmavě medovou kadeř.

Zaskřípu zuby. „Martho, jestli máš pocit, že mi záleží na tom, co si o mně myslíš nebo jestli jsem typ nějakého kvazi slavného fotbalisty, tak ti přeskočilo.“

Přísně semkne rty. „Jsem Muffin, a proč používáš tak divná slova? Co to vůbec znamená, kvazi?“ pokárá mě uštěpačně.

Skye na nás zírá, oči jako dva talíře. Nejspíš čeká, že si to s Marthou-Muffin konečně vyříkáme. Já nemůžu vystát ji a ona zase mě. Prostě se… nemusíme.

Jenže to není důvod, proč je Skye tak vykulená.

Ukáže prstem přes moje rameno a já to pochopím.

Rozrušil ji člověk, který stojí za mými zády, takže ho nevidím. Uvědomuju si, že mě to nutí nervózně kýchnout, ale díkybohu to nějak potlačím.

K uším mi dolehne chraplavý hlas. „Kvazi znamená zdánlivě nebo údajně. Myslí tím, že nejspíš nejsem slavný fotbalista, ale spíš takový, o kterém se hodně mluví, aniž by se o to nějak zasloužil.“

A sakra. Ten hlas je sytý a příjemný, s dostatečnou dávkou jižanského chrapláku, aby z něj holky omdlévaly. A taky zní skoro inteligentně.

Pomalu se otočím. Pan Vysoký Blonďatý Fotbalista stojí přímo přede mnou s namyšleným úsměvem ve tváři.

Jak se sem, kruci, dostal tak rychle?

Znáte ten okamžik, kdy se všechno zastaví a další nádech je prvním ve zbytku vašeho života? Přesně tak si připadám teď, když na mě Maverick Monroe zírá svýma pronikavýma modrýma očima.

Sklopím pohled a spatřím jeho vyrýsovaný hrudník a tvrdé bicepsy.

Znova na něj pohlídnu a vidím ostře řezanou čelist, kterou lemuje krátké strniště. Všímám si tenké růžové jizvy, která mu protíná levé obočí, ale nijak mu neubírá na přitažlivosti.

Je dokonalý.

Je jako svěží vzduch.

Který bych teď zoufale potřebovala, protože nemůžu dýchat.

Usměje se, jako by mi četl myšlenky, a já se pokusím vzpamatovat. Někdo na něj zavolá jménem – je to dívčí hlas, takže nejspíš jedno z dvojčat –, ale on se ani nehne.

Očima klouže po mojí sukni, brýlích a rtech. „Otázka zní… jestli vůbec víš, co dělá dobrého fotbalistu?“

„Pěkné ruce?“

Zacukají mu rty. „Těžko.“

„Má rychlou koncovku?“ ušklíbnu se přidrzle… což je u mě divné. Nevím, kdo to ze mě mluví, ale je to, jako by si moje pusa žila vlastním životem a říkala věci, které bych normálně neřekla.

Martě-Muffin při mojí poznámce zaskočí pití a Skye se na mě zazubí, očividně nadšená z toho, že jsem si získala pozornost někoho, kdo je na WU vysoce vážený.

Opřu si ruku v bok. „Otázka zní… proč potřebuju něco takového vědět?“

„Nepotřebuješ. Jediné, co potřebuješ vědět, je, že jsem nejlepší.“

Jeho arogance mě lehce zaskočí.

Kolem nás projde nějaký kluk a poplácá ho po rameni. „Drsný zápas minulý týden, Mave. Válíš.“

„Díky, kámo,“ kvituje Maverick kompliment a vyzývavě vystrčí bradu, přičemž ze mě ani na okamžik nespustí oči.

„Na jaké pozici hraješ?“ zjišťuju. „Rozehrávač?“

Ušklíbne se. „Střední obránce.“

„To zní stylově.“

Zasměje se.

Skye, která nám bez ostychu naslouchá, si zasněně povzdechne. „Jeho statistiky jsou nejlepší v zemi.“ Odkašle si. „T-to vím jenom proto, že je můj brácha tvůj velký fanoušek, přísahám.“

„Ahoj, Mavericku,“ řekne Martha-Muffin, a než k němu přistoupí, odstrčí mě svými ostrými lokty. „Vzpomínáš si na mě?“

Zadívá se na ni. „Ne.“

Martha-Muffin se rozzáří. „Minulý týden jsem byla u vás v pokoji s tvým spolubydlícím. Řekl jsi mi ahoj.“

Hezoun pokrčí rameny. „K nám chodí spousta holek. Nemůžu si pamatovat všechny.“

Ach. Můj. Bože. Je tak arogantní, ale líbí se mi, jak ji setřel.

Martha-Muffin zrudne a něco si zamumlá pod nosem. Vzápětí se otočí a naštvaně odkráčí. Díkybohu.

Koutkem oka vidím, jak se Skye taky vzdaluje a ukazuje mi palec nahoru.

Proč jako? Přece s ním nebudu flirtovat… nebo budu?

Rozhodně na něm něco je, něco, co mě vnitřně rozechvívá. Zvednu hlavu a uvědomím si, jak je vysoký. Musí mít aspoň metr devadesát.

Jeho pohled mi klouže po tváři. „Víš, že o našem slavném mejdanu u táboráku koluje legenda?“

„Vážně?“

V jeho pohledné tváři se blýskne bělostný úsměv. „Legenda praví, že na toho, komu dáš tady u ohně první pusu, už nikdy nezapomeneš. Můžou uplynout celé roky, ale bude to jeho obličej, o kterém se ti bude zdát.“

„Kecy v kleci.“

Povytáhne úchvatné levé obočí. „Rád věřím legendám – koneckonců jsem jedna z nich.“

Uchechtnu se. „Nejspíš to bude habaďůra, kterou si vymyslel nějaký nadržený chudáček z bratrstva, protože se chtěl líbat se všemi holkami.“

Na chvíli se odmlčí, jako by přemýšlel, a pak přistoupí blíž, tak blízko, že vidím různé odstíny modré kolem jeho zorniček. „Můžu?“

Moje srdce udělá kotrmelec.

„Můžeš co?“ zeptám se tichým hlasem, i když moc dobře vím, na co se ptá. Moje tělo už se k němu naklání a chce to taky.

„Tohle,“ řekne a políbí mě. Je to téměř nepostřehnutelný dotek, při němž se jeho plné rty dotknou mých. Kontakt našich úst je elektrizující. Kůže mě horce zabrní.

Jako z dálky slyším, jak někdo volá jeho jméno. Je to žena a je naštvaná.

Nejspíš jedno z dvojčat.

Pocítím osten žárlivosti.

Ale nepodívám se tam. Odtáhneme se od sebe. Já na něj užasle hledím a on mi můj pohled oplácí. Kolem nás jako by všechno ztichlo, i když se nejspíš nic nezměnilo. Hudba stále hraje. Lidi si pořád povídají. Rozdává se pivo.

A přesto…

Jsme propojeni.

Dvě hvězdy na černém sametovém nebi.

Dvě lodě míjející se nocí.

Do háje, přestaň s těmi nesmysly.

„Co to bylo?“ ptám se celá bez dechu.

„Tvoje první pusa u táboráku. Teď už na mě nikdy nezapomeneš.“

A pak, než mě napadne nějaká odpověď, je pryč.

Dívám se, jak se vrací k dvojčatům, a cítím, jak se mě zmocňuje frustrace. Rozechvěle vydechnu.

Uplynou dva roky, než ho znova políbím.

KAPITOLA 1

DELANEY

Je valentýnský večer amůj společenský život je horší, než když jsem byla zobák srovnátky na přípravce Williama Henryho vCharlotte vSeverní Karolíně. Tehdy mi aspoň jeden šprt zmatematické třídy věnoval hnědého plyšového medvídka amalou bonboniéru ve tvaru srdce plnou žluklých čokoládových bonbonů. Letos mám jen svoje zlomené srdce, láhev prvotřídní vodky ahoror zosmdesátek.

Skye si užívá venku ajá jí to přeju. Odešla zdomu, ve kterém teď obě bydlíme, adala si rande sTylerem, svým klukem. Ajá tu dřepím vlegínách, trápím se abrečím do popcornu.

Vysílám toužebné pohledy ktelefonu ačekám, že mi zavolá nebo napíše někdo, komu na mně záleží… ale telefon mlčí avysmívá se mi, zatímco já se vsakuju do odrbané hnědé kůže pohovky. Nerada se lituju, ale někdy na mě dolehne, že nemám žádnou rodinu, protože moje babička– člověk, který mě vychoval– zemřela těsně před mým odchodem na vysokou.

Bože. Jsem tak osamělá. Zdeky, kterou mám přitaženou kobličeji, zavětřím vůni apřísahala bych, že jsou to zbytky kořeněného nádechu po kolínské mého bývalého přítele. Alex je střelcem speciálního týmu ve fotbalovém mužstvu WU abyli jsme spolu od chvíle, co jsme se potkali nahodině literatury vprváku. Byl můj první. Člověk, okterém jsem si myslela, že sním strávím zbytek života, aposlední rok jsem tak trochu čekala, že mě požádá oruku. Místo toho mě podvedl.

Napiju se Grey Goose přímo zláhve azlostně se na ni podívám. Aspoň měl skvělý vkus na vodku.

Zvednu láhev do vzduchu apřipíjím mu: „Šťastného Valentýna, Alexi, ať už jsi kdekoli. Doufám, že ti Martha-Muffin dopřeje, cos umě nenašel– ideálně potlesk.“

Jo, moje úhlavní sokyně zprváku spala smým klukem anejhorší na tom bylo, že jsem je načapala vjeho pokoji na koleji.

Cítím, jak se do mě vkrádá ta známá melancholie způsobená samotou, atak obracím pozornost zpátky kfilmu. Zreproduktorů se ozývá strašidelná hudba, zatímco jakási dívka běží lesem amůže si vykroutit hlavu, aby zjistila, jestli ji někdo nepronásleduje. Ve tváři má vepsanou čirou hrůzu.

Tenhle konkrétní film jsem si vybrala, protože mě ktomu vyprovokovala Skye, ajá tak nějak tuším, že ve skutečnosti jenom chtěla, abych se během noci, kterou trávím osamotě, nějakým způsobem zabavila.

Strkám si ještě teplý popcorn do pusy. Vehementně ho žvýkám asleduju, jak hrdinku na plátně náhle přepadne útočník statné postavy vmasce. Vykřiknu– ikdyž jsem věděla, že to přijde–, ajak sebou trhnu, vystřelím nadýchané bílé obláčky napukané kukuřice do vzduchu. Můj kocour Han Solo se postaví azasyčí na mě, černobílou srst zježenou na všechny strany. Podařilo se mi zvednout ho zjeho pohodlné pozice na gauči.

„Promiň, mrňousku.“

Kašlu na výzvu. Přijmu její trest, který bude nepochybně vynalézavý. Když jsem naposledy prohrála, donutila mě postavit se na stůl vjídelně azvolat: „Můj mléčný koktejl láká všechny kluky na lep.“

Doplazím se pro dálkový ovladač aztlumím to. Přemýšlím, jestli se bude počítat, když se budu dívat bez zapnutého zvuku. Vlastně se na to dívám, jenom bez těch krvelačných výkřiků ahudby, při které mrazí vzádech.

„Na Šestnáct svíček nebo Rošťáky se kouknu kdykoli, sakra– jsou to ty nejlepší kousky zosmdesátek,“ mumlám si pod nosem apřitom koukám na Hana. „Souhlasíš?“

Lehce nakloní hlavu. Chápe mě. Vím, že ano.

Spovzdechem se posadím zpátky, skrčím si nohy pod sebe aopřu si hlavu opohovku.

Píp! Na mobilu mi pípne zpráva ajá se narovnám, abych pro něj dosáhla na stůl.

Při pohledu na neznámé číslo se zamračím. Obvykle to bývají vlezlé reklamy nebo šmejdi… ale tohle je místní předvolba.

Čtu si zprávu. Čau, krásko. Jsem rád, že mám průkazku do knihovny, protože jsem si tě málem vypůjčil. Máš lékárničku? Asi jsem se do tebe zabouchl adost to bolí.

Dojde ke dvěma věcem najednou: napůl se zachechtám anapůl si odfrknu, takže dostanu záchvat kašle, ze kterého se ale rychle vzpamatuju. Skutečně jsem dneska dopoledne byla vknihovně. Stavila jsem se tam před hodinou pokročilé psychologie, abych pracovala na seminárce, ale nevšimla jsem si, že by na mě někdo zíral. Moje nejlepší kámoška si určitě od někoho půjčila telefon ateď si ze mě utahuje.

Rychle vyťukám odpověď. Skye? Nemáš být náhodou na rande sTylerem?

Je celkem možné, že mě lituje, atak se na chvíli vytratila, aby mě zkontrolovala, apřitom použila Tylerův telefon. Každou chvíli se mě zeptá, jestli se ještě dívám na Michaela Myerse.

Přichází další zpráva. Na rande nejsem ažádnou Skye neznám. Je stejně sexy jako ty?

Přestaň blbnout. Odpovídám. Trošičku jsem si cucla vodky… dobře, trošičku víc.

Jsem chlap. Přísahám na Ježíška.

Svraštím obočí. Je možné, že by to nebyla Skye? Ale kdo to teda je?

Odkud máš moje číslo? Ptám se obezřetně.

Před časem sis ve studentském centru pověsila inzerát na nástěnku do sekce Hledám. Viděl jsem tě aopsal jsem si číslo. Adneska jsem tě zase viděl vknihovně, takže to musí být znamení, že ksobě patříme. Chceš si to rozdat, zlato?

Zlato? Rozdat si to?

Co je to za namyšleného blba, pomyslím si. Jenže pak si vzpomenu, jak to bylo ponižující. Na můj inzerát, vněmž jsem hledala tanečního partnera, který by se mnou chodil na hodiny salsy, nikdo neodpověděl. Naštěstí vtom inzerátu nebylo moje jméno (jak trapné), jen moje telefonní číslo. Už jsem ho chtěla stáhnout, ale mezi prací vknihovně avyučováním jsem to nestihla. Když mě to stou salsou napadlo, nebyla jsem vnejlepším rozpoložení. Při zpětném pohledu to zavání zoufalstvím holky, která byla nedávno podvedena acítila se osamělá.

Zamračím se na telefon, jako by mě ten blbec na druhé straně mohl skutečně vidět.

Nejsem tvůj osobní tinder. Odpovídám aprsty mi stepují po displeji. Na obtěžování si najdi někoho jiného.

Následujících patnáct minut se nikdo neozve ajá tupě zírám na televizi, aniž bych cokoli zfilmu vnímala. Vduchu se probírám možnostmi, kdo mě mohl vidět, jak ten inzerát věším. Studentským centrem projdou denně stovky lidí, takže to mohl být kdokoli. Vybavuju si dnešní dopoledne asnažím se rozpomenout, jestli mě vknihovně někdo nesledoval, ale jako obvykle jsem se příliš soustředila na učení.

Asi bych si měla to číslo zablokovat.

Přichází nová zpráva.

Ahoj, promiň, omlouvám se. Já nejsem ten, co tě chtěl předtím tak trapným způsobem sbalit, nebo dokonce přefiknout. Ty zprávy ti poslal můj debilní kámoš. Vzal mi telefon apsal ti bez mého svolení. Už jsem mu ho sebral, takže buď vklidu, jo? Omlouvám se za nepříjemnosti adoufám, že najdeš partnera na tu salsu. Zatím.

Konečně zdvořilá zpráva– až na tu část, kde se se mnou loučí, protože já sním ještě neskončila. Teď se chci dozvědět, co jsou ti dva zač. Tak trochu si myslím, jestli to není Alex. Možná si mě oťukává azjišťuje, jestli už jsem se přes to přenesla. Posílal mi zprávy achtěl si to se mnou vyříkat, ale já ho ignorovala. Tohle mi ale nepřipadá jako jeho styl.

Tak moment, stalkere. Kdo jsi?

Vteřiny ubíhají ajá vidím, jak na displeji poskakují tečky, které mi prozrazují, že odpovídá. Představuju si ho jako smolaře zbratrstva, který na mejdanu odpadl jako první. Amísto toho, aby mu kámoši nakreslili na čelo obří penis, ukradli mu telefon apsali náhodným holkám.

Jmenuji se Inigo Montoya. Zabil jste mi otce. Připravte se na smrt.

Tiše se zasměju kultovní filmové hlášce atrochu se uvolním. Dobře ty. Pochválím ho.

Máš ráda Princeznu nevěstu?

Jeden zmých nejoblíbenějších filmů. Dokonce mám tričko sPomněnkou aWestleym. Odepisuju sodkazem na dvě hlavní postavy.

To si musím zapamatovat.

Proto mi píšeš na Valentýna? Aby sis pokecal oPrincezně nevěstě? Tak moc jsi osamělý? Moje prsty se míhají po klávesnici. Pociťuju úlevu, že nejsem jediná, kdo je na svátek lásky jako kůl vplotě.

Píšu ti, protože se můj kámoš choval jako idiot. On to tak nemyslel, jenom ho napadlo, že nás dá dohromady.

Na tohle rozhodně nebudu reagovat.

Kde teď jsi? Na koleji? Na bratrské párty? Ve striptýzovém klubu mimo kampus? Probudil ve mně detektiva ajá jsem odhodlaná zjistit, co je zač. Vybavuju si poněkud podivínského hubeného kluka, který se vknihovně potloukal voddělení romantické beletrie. Když jsem kolem něj procházela, věnoval mi několik dlouhých pohledů.

Jsem vposteli. Odpoví.

Sám? Chovám se odvážněji než obvykle.

Jo. Aty?

Sodpovědí váhám. Přece jen– mohl by to být sériový vrah, ale něco mi říká, že není, ajá svým instinktům věřím.

Jen já, moje kočka, hororový film aláhev vodky. Tomu říkám stylový způsob, jak strávit den V.

Uběhnou aspoň dvě minuty– což je ve světě textovek zatraceně dlouhá doba– ajá začínám přemýšlet, jestli jenom někam odešel, nebo jsem ho omrzela nadobro. Koušu se do spodního rtu avduchu si vyčítám, že jsem toho na sebe prozradila moc, když mi pípne nová zpráva.

Nepřipadá ti ujetý, že si tu píšeme aty přitom nevíš, kdo jsem?

Aty snad víš, kdo jsem já? Ptám se aposunu si kočičí brýle na nose. Jestli mě viděl, jak jsem ten inzerát věšela, tak nejspíš ano. Waylon není zase tak velká škola. Má něco kolem šesti tisíc studentů, takže je pravděpodobné, že jsme se už někdy viděli, nebo dokonce chodili na stejný předmět.

Jsi Delaney, studentka ze Severní Karolíny.

Rozbuší se mi srdce ajá vnímám, jak mi letí puls nahoru. Naštěstí to jsou jenom základní fakta, která si omně mohl zjistit na sociálních sítích.

Posílá další zprávu. Upřímně: myslím, že jsi nádherná. Ataky se známe… tak trochu.

On si myslí, že jsem nádherná? Moje pošramocené ego je polichoceno. Střelím po Hanovi pohledem. „Je tu takové horko, nebo to dělá ta vodka?“ Přimhouří oči aladně odkráčí do kuchyně. „Chceš říct, že jsem to přehnala?“ volám za ním, ale on mě ostentativně ignoruje aani se neotočí.

Zadívám se na telefon apřemýšlím, co ještě napsat. Asi bych to měla ukončit, ale cítím ke svému novému parťákovi zvláštní pouto.

Proč bych si nemohla psát scizím klukem?

Chci to.

Tak to udělej, Delaney. Povzbuzuju se vduchu.

Jsi tam ještě? Ozve se jako první. Nezašel jsem moc daleko? To se mi stává. Měl bych se ti předem omluvit za všechno, co se chystám říct nebo udělat.

Nemyslím, že zašel moc daleko. Spíš ve mně vzbudil zájem. Řekneš mi, kdo jsi?

Nabušený sportovec.

Obrátím oči vsloup. Takže máš na WU sportovní stýpko?

Jo.

Sakra. Srdce mi trochu zaškobrtne ahned se prudce rozletí– je pravděpodobné, že se zná sAlexem. Sportovní koleje se nacházejí na západní straně kampusu abydlí tam většina sportovců. Hráči amerického fotbalu, baseballisti azápasníci obývají jednu část Byrdovy koleje, zatímco fotbalisti, volejbalisti, tenisti aostatní sportovci tu druhou.

Našpulím rty. Jaký sport? Právě jsem pustila kvodě jednoho fotbalistu.

Ber to jako moje tajemství, ale jestli potřebuješ jméno, můžeš mi říkat He-Man.

Ajá budu She-Ra?

Jeho odpověď je rychlá. Proboha, jen to ne– byli to sourozenci. Vyber si jiné jméno, nějaké, které se ktobě hodí.

Aktobě se hodí He-Man? Píšu. Žiješ na hradě Grayskull? Bojuješ se Skeletorem?

To si piš. Denně mu nakopávám zadek.

Usměju se. Nějak moc to žereš, ne? Začínám si myslet, jestli nejsi blázen.

Prostě si vyber.

Princezna Leia.

Skvělý. Pochválí mě. Představuju si tě sobřími drdoly na uších.

Uchechtnu se. Představuju si tě jako svalnatého blonďáka smozkem velikosti vlašského ořechu.

Nenech se zmást stereotypy ohloupých sportovcích.

Aty by ses neměl nechat zmást stereotypy otichých holkách. Jsem horkokrevná žena amám svoje potřeby. Bože. Nemůžu uvěřit, že jsem to právě napsala. Znova si loknu vodky. HLAVNĚ jsem chtěla napsat, že už nechodím se sportovci, především sfotbalisty. Sakra, to vyznělo blbě. Je jasné, že už musím přestat psát.

Neodpovídá, atak se zatoulám vmyšlenkách.

Je to fotbalista? Tím by se vysvětlovalo, proč mi neřekl svoje jméno. Kluci vtýmu dodržují přísné bratrské pravidlo, podle kterého platí, že si nemají začínat sbývalkami ostatních hráčů.

Rozhodnu se změnit téma. Moje spolubydlící mě vyzvala, abych se dneska večer koukala na horor– úplně sama. Byla jsem dost vyděšená.

Máš ráda výzvy? Zeptá se.

Mám. Nutí mě opouštět komfortní zónu. Obvykle mi připadá hloupé něco takového říkat, ale je snadné říct to jemu, protože ho neznám. Začínám chápat, co je na anonymitě tak přitažlivého.

Zaslechnu Hana mňoukat uzadních dveří. Sice má vprádelně záchod, ale rád se pochlapí ačas od času si obejde dvorek, aby si označkoval teritorium. Radši chodím sním, protože moje poslední kočka před rokem zmizela ajá ztoho byla úplně zničená.

Hele, už budu končit. Oznámím svému tajemnému dopisovateli. Musím se postarat okočku.

Počkej, neříkala jsi, že přijímáš výzvy?

Jasně.

Tak já tě vyzývám, aby sis omně dneska vnoci nechala zdát.

Cože? Proč? Ptám se amůj tep znova vyletí.

Protože já si nechám zdát otobě.

Aha. Skousnu si ret anervózně ho žvýkám. Abude to smyslný sen?

Chtěla bys?

Ano.

Moje tělo ožívá. Všechny smysly se probouzejí. Už je to celá věčnost, kdy mě někdo naposledy políbil nebo mi způsobil vnitřní chvění.

Vyťukávám: Potřebuju víc podrobností, jestli si tě mám představit. Zvlášť když nevím, kdo jsi.

Víš, že jsem sportovec, jsem blonďák arád se oháním svým mečem.

Uchichtnu se. Kde se vtom snu nacházíme? Vjakém prostředí. Potřebuju informace.

Chvíli to trvá, než konečně odpoví. Na mejdanu bratrstva. Všichni ostatní jsou dole amy dva nahoře, vprázdné koupelně.

To jako vážně?

Je to moje fantazie, princezno Leio. Tak poslouchej.

Fajn. Co děláme? Vmístnosti je najednou nějak tepleji. Při psaní se mi potí prsty. Představuju si sebe atemnou postavu muže vmalé stísněné koupelně. Svírá můj obličej vdlaních, dívá se na mě apalcem mi přejíždí po rtech. Líbá mě na krk azjeho doteků mě brní kůže.

Jsem ztoho tak rozrušená, že si musím poposednout. Prsty se mi nervózně chvějí nad displejem.

Co myslíš? Opáčí.

Líbáme se?

Víc.

Do háje. Druhá meta?

Víc.

Homerun? Posílám po malé pauze spocitem lehkovážnosti. Dost se to vyhrotilo azítra toho budu nejspíš litovat, ale pro teď je mi to jedno.

Děláme to uzdi, princezno Leio– vášnivě. Tak jak to mám rád.

Představuju si to, malá koupelna rozpálená naší blízkostí. Moje tělo se prohýbá proti němu. Sotva si stačil stáhnout džíny auž je ve mně. Klouže dovnitř aven ajá sténám…

Sakra. Tohle se mi úplně vymklo zrukou. Moje emancipované já protestuje, ať si jde vášnivě přirážet sjinou, ale… bože, mně se ta představa líbí. Srdce mi buší jako ozávod.

Jsi tam ještě?

Odepisuju. Už musím končit.

Jak si přeješ.