ÚDĚL, ÚKOL, NÁROD

EDICE ERUDICA

Vědecká redakční rada EDICE ERUDICA

prof. Dr. Andrew Burgess – University of New Mexico, American Academy of Religion, USA

doc. PhDr. Nikolaj Demjančuk, CSc. – Západočeská univerzita v Plzni, ČR

doc. PaedDr. Vanda Hájková, Ph.D. – Univerzita Karlova v Praze, ČR

doc. Mgr. Tomáš Jarmara, Ph.D. – Ostravská univerzita v Ostravě, ČR

PhDr. Martina Klicperová-Baker, CSc., mim. Prof. – San Diego, State University, USA

PhDr. Pavel Kopeček, Ph.D. – Univerzita Palackého v Olomouci, ČR

Mgr. Pavel Krákora, Ph.D. – Univerzita Palackého v Olomouci, ČR

doc. PhDr. Denisa Labischová, Ph.D. – Ostravská univerzita v Ostravě, ČR

prof. ThDr. Jan B. Lášek – Univerzita Karlova v Praze, ČR

prof. PhDr. František Mezihorák, CSc., Dr. h.c. – Univerzita Palackého v Olomouci, ČR

prof. PhDr. Erich Mistrík, CSc. – Univerzita Komenského Bratislava, SR

doc. PhDr. Zdeněk Novotný, CSc. – Univerzita Palackého v Olomouci, ČR

prof. PhDr. Josef Oborný, Ph.D. – Univerzita Komenského Bratislava, SR

doc. PhDr. Naděžda Pelcová, CSc. – Univerzita Karlova v Praze, ČR

doc. Mgr. Antonín Staněk, Ph.D. – Univerzita Palackého v Olomouci, ČR

Dr. hab. Małgorzata Świder – Instytut Historii Uniwersytetu Opolskiego, PL

Dr. hab. Aleksandra Trzcielińska-Polus – Instytut politologii Uniwersytetu Opolskiego, PL

prof. PaedDr. et Mgr. Miroslav Vaněk, Ph.D. – Ústav pro soudobé dějiny AV ČR

Dr. hab. Péter Varnágy, Ph.D. – University of Pécs, HU

Martin Profant

ÚDĚL, ÚKOL, NÁROD

Pokusy o etické pojetí národa v českém myšlení 19. století

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Recenzovali:

Doc. PhDr. Jan Halada, CSc.

Doc. PaeDr. Naděžda Morávková, Ph.D.

Copyright © Martin Profant, 2017

Cover © Petra Süsserová, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2017

ISBN 978-80-278-1137-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1138-0 (mobi)

Obsah

Úvod

Prešpurské preludium

Filosofie dějin v díle Františka Palackého

Estetické juvenilie

Historikův entuziasmus a světovost

Český národ jako výsledek stýkání a potýkání

Filosofie dějin?

Exkurs: Herder a Slované

Palacký a politický pojem národa

Národ, lidstvo a historická idea

Národ, stát a Rakousko

Český národ a národ v Čechách

Politické testování národa

Schauer a Masaryk

Závěr

Příloha

Seznam použitých zkratek

Literatura

Úvod

Národ je kolektivita a rodíme se do něj jako do historickým vývojem dané situace. S ostatními příslušníky našeho národa nás spojuje pospolitost osudu. Ideologická kritika, která byla teoreticky vybroušena v době nástupu fašismu, se soustředila na demystifikaci tohoto tvrzení. Ano, národy se vždy vyskytují v určité situaci, která je dána nejen bez naší volby – mohli bychom ji tedy nazvat národním osudem. Jenomže tento osud je nutně v kolizním vztahu s osudy jednotlivců, ti svoji identitu přeci nevyčerpávají jen ve ztotožnění se s příslušností k národu. Pokud se ideologická kritika vede z marxistických pozic, pak se zdůrazní nutné rozštěpení národa do společenských tříd a lze si posloužit Marxovým aparátem z Rukopisů Grundrisse, aby se odhalila abstraktnost pojmu národ, který tyto třídy pomíjí, ačkoliv na jednotlivce podle jejich třídní příslušnosti národní osud dopadá různě a oni mají diametrálně odlišnou možnost bránit se dopadům válek či ekonomického embarga, prostě katastrofám, v nichž se národní osud projevuje nejdůrazněji. Takto získanou pozici lze rozvíjet prostřednictvím kritického zkoumání manipulace s hněvem mas, kterému apel na národní hrdost a sounáležitost poskytuje ventil, kanalizuje je s ohledem na stávající poměry a přetavuje jejich vlastní zneuznání do pohrdání těmi, kdo nepatří k naší pospolitosti osudu.

Ani varianta, která ideologickou kritiku individualizuje, není zanedbáníhodná: Prohlašuji-li v hovoru s přáteli, že odmítám pojem národ, protože umožňuje každému skinheadovi tvrdit, že jsme souručenci či soukmenovci (hezky česky conates), možná stylizuji své znechucení, ale proto není méně opravdové.

Píši v době, která zase jednou přímo pokouší k tomu, aby člověk považoval takovou ideologickou kritiku za vše, co je potřeba o národu říct. Jinými slovy, aby se národu rozumělo v diskursu identitárního nacionalismu. Přesto nelze nevidět, že v určitém smyslu tato kritika nepřiléhá. Wittgenstein jednou popsal rozdíl mezi domácím a cizincem herní situací. Hodíme druhému míček vtipu, a pokud je domácí, spontánně správně zareaguje. Pokud je cizinec, chytí míček do ruky a stojí v rozpacích. Má ho hodit zpátky? Nebo ho má hodit někomu jinému, poděkovat a uložit míček do kapsy jako dar? A my opravdu v rámci jedné národní pospolitosti házíme bez rozpaků míčky vtipu přes všechna třídní rozdělení a ty míčky jsou navzdory takovým rozdělením přijímány. Dokonce si musím přiznat, že většinu takových míčků si mohu házet i s českým skinheadem.

Ideologická kritika nepřiléhá ještě z jednoho důvodu. Můžeme sice národní pospolitost s dobrým odůvodněním demaskovat jako fetiš, ale ona v moderní době plní poměrně významné politické a vzdělávací funkce, pokud má v tomto případě vůbec smysl politiku a vzdělání odlišovat. V poslední třetině 18. století bojovaly obě velké buržoasní revoluce za projekt ústavní republiky jako o jedinou formu vládnutí racionálně přiměřenou lidské důstojnosti a právům. Ačkoliv byl řečený projekt universalistický, nalezl své kulturní ukotvení v národním vědomí, které se konstituovalo společnou spisovnou, či lépe řečeno vzdělanou řečí a vyprávěním společných národních dějin v žánru diskursivního historického poznání. Přitom takové charakteristiky národa jsou samy novum, rodí se teprve v tomto období a výrazněji převládnou až v období napoleonských válek.

Můžeme diskutovat, zda spojení takto pojatého národa a ústavního státu je z normativního hlediska nahodilé, dokonce o tom diskutovat musíme,[1] ale historicky se konstituční vládnutí a reprezentativní demokracie nevyskytují jinak než ve formě národních států. Když se dnes v situaci odumírání národních států odhaluje nesamozřejmost spojení státu a národa, odhalují se s touto nesamozřejmostí zároveň také děsivá rizika.

Například vzdělání se ve všech evropských státech utvářelo jako národní, s národními vzdělanostními encyklopediemi[2] neoddělitelně spojenými s výchovou k občanství národního státu, včetně národně patetického požadavku vzdělání pro všechny příslušníky národa. Dnes se vzdělávání (proces vzdělání, vzdělávací soustavy, cíle vzdělání) pořád ještě opírá o toto postupně mizející pozadí, a ztrácí tak schopnost sebejistě stanovat své vlastní cíle. V posledních desetiletích země OECD a EU opakovaně radostně konstatovaly, že se daří odstraňovat humboldtovský model vzdělání, tedy model vzdělání charakterizovaného náročnou formou spojení národního a světového. Na jeho místo nastupuje vzdělání, jehož výstupem má být příhodně profilovaný lidský zdroj schopný samoučení (= adaptace pro měnící se požadavky konkurence). Radost je sice spíše předčasná, národní vzdělávací soustavy se ještě pro ono profilování nedokázaly dostatečně adaptovat, ale nastiňuje zřetelně nebezpečné zapomínání na jednu z doposud nenahrazených a přitom nezbytných funkci národa.

„Člověk se, vážení, neimprovizuje,“[3] poznamenal o tom ve své slavné přednášce o národu Ernst Renan, a to již v roce 1882. Nemůžeme si vybírat, jednáme v určité historické konstelaci a toto východisko nezměníme. Německý kantovec by použil slovní hru a hovořil by o gegeben, tedy o tom, co je dané, nazvěme to česky úděl, dědictví, které je nám dáno spravovat. Proti gegeben, danému, ovšem člověk jakožto rozumná a svobodná bytost staví aufgeben, tedy to, co po zvážení daného svobodnou volbou přijímá jako svůj úkol. Vrátíme-li se k příkladu z minulého odstavce, pak nám je jako uděl dané vzdělání utvářené v kontextu národního státu a jako úkol můžeme přijmout buď zadání zlikvidovat vzdělání ve prospěch tréninku příhodně profilovaných lidských zdrojů, nebo se můžeme pokoušet vytvořit vzdělání, které ho překoná, a tak zruší svoji vazbu na mizející národní stát a jeho společnost a bude ukotveno v kombinaci národního, evropského a kosmopolitního. Jistě, je k dispozici ještě volba nevolit a nechat současné národní vzdělání vyhnívat, ale to je vlastně rozhodnutí pro první alternativu. To, co v textu označuji spíše polozapomenutým souslovím etické pojetí národa, je pojetí, které od člověka žádá odpovědnou volbu, promyšlení a přijetí národa jakožto úkolu.

První ražbu triády úděl, úkol, národ najdeme u Kanta v podobě a) partikulárního uzavřeného společenství, řekněme etnie, s patriarchálními poměry a nacionálním bludem výlučnosti a národní nenávisti, sjednocení emotivní a instinktivní; b) přijetí úkolu vymýtit instinktivní blud a nahradit ho maximami rozumu; c) národa jako patriotismu a kosmopolitismu, což se projevuje jako lid ústavní republiky.

Z perspektivy našeho tématu je pro nás významnější přepsání Kanta, ve kterém se rozevřel zprostředkovanější vztah národa a státu. To se objevilo v Německu a Rakousku v období napoleonských válek a reagovalo na potřebu mobilizovat společný německý nacionalismus, který by přitom alespoň dočasně akceptoval rozdělení Němců do řady států a státečků. To ovšem nutně znamenalo zdůraznit společný spisovný jazyk a vzdělání, německou národní kulturu.

II.

Heinrich Heine v Romantické škole vyjádřil hlavní štěpení uvnitř romantického pojetí národa s půvabem, který nezbývá než citovat: „Nesmíme si ovšem pod tímto patriotismem rozumět týž pocit, který to slovo vyvolává tady ve Francii. Patriotismus Francouzů spočívá v tom, že jejich srdce začne žhnout, a tímto žárem se roztáhne tak, že obejme svou láskou nejen ty nejbližší, nýbrž celou Francii, celou zemi civilizace; oproti tomu vlastenectví Němců sestává v tom, že se jejich srdce smrsknou do sebe jako usně v zimě, že nenávidí vše cizokrajné, že nechtějí už být světoobčanem, Evropanem, nýbrž jen úzce Teutonem.“[4]

Protiklad romantické školy – pro kterou je národ historická organická danost a zaklínání se s ním slouží konzervování útlaku a nesvobody na jedné straně a národa jako nutného, ale jen průchozího stupně k otevřenosti, ke kosmopolitismu, humanitě a svobodě – představoval v Heinově textu protiklad, který vymezoval romantiku jako takovou, jako ryze reakční záležitost. Básník ovšem nebyl příliš důsledný, příliš dobře věděl, že štěpení probíhá uvnitř romantiky samotné, a hlásil se k vlastním romantickým kořenům.

Palacký, Šafařík a Kollár byli Heinovi vrstevníci a dospívali na konci napoleonských válek. V srpnu 1819 si Palacký zapsal rozvrh rozsáhlé epopeje, která měla oslavit boje „… knížat a národů, jejich důstojné pěkné horlení pro svobodu a důstojenství člověčenstva“ v tažení proti Napoleonovi, která by vyvrcholila v Paříži abdikací francouzského tyrana a „… usnešením se knížat, že svobodu dají národům svým – a s ohledu Prozřetedlnosti zde zjevně působivší, svatá aliance“.[5] Zápis vznikl den před započetím karlovarské konference Německého spolku, jehož usnesení o omezení svobody slova nemohlo nikoho nechat na pochybách o hodnotě slibů svobody z úst mocnářů spojených ve Svaté alianci.

Ironická náhoda nasvětluje potíže, které budou Palackého a jeho druhy provázet celý život. Český národ si dokázali, a to z velmi dobrých důvodů, myslet jen uvnitř rakouské monarchie. Měla to sice být monarchie, která dala svým národům svobodu, tedy monarchie s občanskou ústavou a vysokým standardem občanských práv a svobod. Nicméně stále to byla monarchie, která ve své stávající podobě představovala krajně konzervativní soustátí. Odtud romantická forma a přitom důraz na eticky náročné zadání národa otevřeného světové civilizaci a humanitě. Řečeno se Šafaříkem, národ není něco daného, ale idea uskutečňovaná jen tehdy, pokud se pro ni pracuje, bojuje, a v případě nezbytí i umírá.

Období bezprostředně následující po napoleonských válkách s nutností vyrovnávat se romantickým pojetím národa vymezuje počátek časového intervalu, ze kterého pocházejí zkoumané pokusy o etické pojetí národa. Konec tohoto intervalu představuje období fin de siècle. V tomto období převážily maturitní znaky českého emancipačního projektu: schopnost kritické sebereflexe a uměleckého ironického odstupu, rozvolnění jednoznačného vztažení všech politických témat k národní otázce. Vznikly poslední texty, které promýšlejí pojem národa v kontextu české situace jakožto národa, jehož emancipace si rozumně nemůže klást cíl vzniku samostatného národního státu, protože ten by byl příliš malý pro zachování suverenity navenek a zároveň by reprodukoval problém rakouských národních nerovností v menším měřítku, a proto v beznadějnější formě.

Složitější než časové je vymezení prostorové, respektive kulturního regionu, ke kterému zkoumaná díla příslušejí. V názvu jsem použil sousloví ‚české myšlení‘, ale to je na dluh. Slovák Kollár napsal své dílo v Jeně, Bratislavě, Pešti a Vídni, jen v Čechách nic; Šafařík jedno ze svých nejvýznamnějších děl vytvořil v srbském Novém Sadě, a navíc ho napsal německy, dodnes nemáme z Palackého přeložen do češtiny v plném rozsahu tak klíčový text jako je jeho polemika o husitství s Höflerem. Nejde přitom jen o jazyk, ale o publikum, ke kterému se texty obracejí. Nemluvě o takovém Bernardu Bolzanovi, který byl sice Böhme, ale výslovně nebyl Tscheche, nebo o Thunovi, který v průběhu života přijímal střídavě obě etnonyma.

Z hlediska porozumění komentovaným textům je proto zřejmě nejvhodnější perspektiva společné středoevropské kultury, která byla počátkem dvacátých let 19. století na celém území Německého spolku a v nespolkových zemích habsburské monarchie provozována dominantně v němčině, v případě diskurzivních textů bez ohledu na mateřský jazyk autora. Z této společné kultury se v průběhu 19. století postupně diferencovaly jednotlivé středoevropské národní kultury. Jak to tak bývá, překotný vývoj zastiňoval svá předchozí stádia. V roce 1849 se podivoval Lev Thun, a to opravdu nebyl český jazykový nacionalista, Kollárovu rozhodnutí přednášet na vídeňské universitě o slovanských starožitnostech německy, aby byla jeho čtení přístupná pro všechny posluchače. Kollár ovšem jen zůstal věrný době svého mládí, odmítl nové stadium diferenciace.[6]

III.

Má vůbec smysl mluvit o pojmu národ? Odpověď na otázku: Co je to národ? se vždy utvářela podle kulturně historické situace těch, kteří se rozhodli národ provozovat, Francouzi bez rozpaků ztotožnili národ s politickou jednotou, středoevropané museli myslet národ bez státu, někdy byla určující charakteristika prostřednictvím náboženství, jindy se zdůrazňovala charakteristika jazyková, mimo jiné proto, aby se zbezvýznamnily náboženské rozdíly.

Mimoto se odpovídalo a odpovídá na otázku po národě vždy jen v kontextu neodmyslitelných štěpení. Nejnápadnější je štěpení my a cizí, ale už jsme zmínili štěpení pokrokový a reakční, třídní štěpení společnosti, ale právě tak štěpení mezi městem a venkovem a subtilní kulturní rozčlenění společnosti. Definice národa vždy byla a je ideologická, protože se pokouší potlačit všechna podobná štěpení a prosadit se proti nim jako hegemoniální, řečeno s Gramscim „… jako výtvor konkrétní fantazie, který působí na rozptýlený a roztříštěný národ, aby probudil a organizoval jeho kolektivní vůli“.[7] Gramsci si pro označení takového výtvoru vypůjčil od Sorela slovo mýtus.

Obraz národa ve světě českých vlastenců[8] 19. století reprodukujeme nehezky zmrzačený, pokud se soustředíme jen na diskursivní texty, a pokud necháváme stranou jeho vyjádření v umělecké tvorbě a překotně se rozvíjejících formách komunikace, od vlasteneckých spolků, tanců a módy až po kočičinu, národně oblíbenou formu ostrakizace nočním kraválem pod okny oběti. A mrzačí se ještě hůře, pokud se Kollárovy a Meissnerovy básně čtou tak, aby se z nich pojem národa vydestiloval.

Uvažujeme-li o etickém pojetí národa, nezbývá než na takové zmrzačení přistoupit. Ideologické, umělecké a emotivní souvislosti musí být uzávorkovány (nikoli zapomenuty) a musíme hledat projasněné vyjádření mravního nároku, který toto pojetí vznáší. Výsledné zkoumání bude pak nutně suché jako treska, jen mnohem méně stravitelné. Nepříjemnost, za kterou se musím čtenáři omluvit, ale které ho však nedokáži ušetřit.

Prešpurské preludium

Českoslovanský národ[9] vznikl poroce 1815 abyla by to docela efemérní aokrajová záležitost, řečený národ žil plným životem vlastně jen vkorespondenční síti malé přátelské skupinky mezi Prešpurkem– který tehdy ještě nikoho nenapadlo nazývat Bratislava– Jenou, Novým Sadem, Peští, apozději Prahou. Nežil ani nijak dlouho, jeho poslední věrný zemřel roku 1852. Byla by to efemérní záležitost, kdyby tu síť netvořili František Palacký, Pavel Josef Šafařík aJan Kollár[10] akdybychom motivy českoslovanského národa nenacházeli, byť různě akcentované aintenzivní, trvale přítomné vceloživotním díle každého znich.

Myšlenka jednoho slovanského českého národa, který sestává ze tří částí: české, moravské aslovenské, se srozvojem národně emancipačního hnutí českého islovenského národa stala nepohodlná adoznačné míry nepochopitelná. Včeském prostředí byla vrozhodujících interpretacích Palackého díla zasunuta, naSlovensku se vsouvislosti se Šafaříkem aKollárem zmiňuje zdvořile jako dobový omyl. Při takovém taktním zacházení ovšem zůstává mimo pozornost zvláštní odpověď naotázku, co je národ, kterou prešpurští přátelé pro svůj českoslovanský národ potřebovali.

I.

Vlastně tu máme ten nejryzejší případ národa myslitelů abásníků. Vpůvabné úvaze paní de Staël líčí německé spisovatele, kteří roztroušeni poněmeckých maloměstech komunikují spíše prostřednictvím spisů adopisů, anejsou oproti svým francouzským kolegům, spojeným pařížským centrem ajeho veřejností, vživém osobním styku. Ztéto osamělosti plyne, že se „…němečtí spisovatelé zabývají jen teoriemi, učeností, literárním afilosofickým bádáním, aodtud se mocní tohoto světa nemají čeho obávat“.[11]

Osamělost prešpurských přátel byla ovšem hlubší. Odcházeli ze slovenské, vpřípadě Palackého zmoravské vesnice zavzděláním asvět jejich dětství se jim tak navždy uzavřel. Vzdělání probíhalo vlatině aněmčině. Vuherské části rakouské monarchie byli jejich kariérní možnosti velmi omezené. Buď odchod tam, kde se jim jako jejich německým protějškům nabízela šance uplatnění nauniversitách, vredakcích atvorbě pro divadlo, tedy pryč zUher, nebo vesnická fara, práce gymnaziálního pedagoga, role domácí učitele vešlechtické rodině. Vydáváním knih včeštině bylo nemožné se uživit, spíše se ještě žádalo, aby vydání dotovali. Měli kdispozici jen německé čtoucí publikum, které bylo jako jediné dost rozlehlé, aby poskytlo teoretickým knihám potřebnou rezonanci. Básně sice psali včeštině, ale posílali je jako láhvovou poštu doVídně adoPrahy bez odezvy mimo úzký aktivní okruh malé skupinky vlastenců, de facto bez publika. Denní styk, vekterém by se mluvilo onáročnějších tématech, jim poskytovala pouze maďarská šlechta se zárodky salonů aněmeckou obcovací řečí. Možnosti ameze kontaktu svesnickým lidem ilustruje dobře Palackého vzpomínka zletního pobytu navenkovském sídle se šlechtickými svěřenci: „Kdo mnoho sknihami se zaobírá, přijde […] snadno vpodezření, že as černokněžníkem jest, jakož se to mně samému […] přihodilo.“[12]

Byla to jiná situace osamění než vNěmecku, ale přesto se nabízela stejná strategie, jak ji zvládat. Zvláště když Šafařík, Kollár aBenedikti čerpali přímo ztoho nejčistějšího zdroje. Navštěvovali jenskou universitu vdobě, kdy se stala centrem romantického německého vlastenectví. Dozníval tam ještě romantický kult genia ato vše působilo namladé příchozí zUher tak opojně jako šampaňské. Věděli, že jsou povoláni vykonat velké činy, abyli vevěku, kdy se tomu ještě věří tolik, že se vyslovují slova knesnesení patetická: „Zemřeme-li imy, jako otcové naši, ničeho nedovedše, zemřeme pro idey; ačlověk člověkem jest, že pro idey zemříti může; břichu vděk ihovado mudruje,“[13] píše Šafařík ovlastenectví.

Naprvní pohled se zdá, že závislost naněmeckých vzorech je úplná, anic natom nemění, že prešpurští dosazovali zaslovo německý, český či slovanský aže by rádi vesvých pohárech viděli husitský kalich: „Slovenská krev našimi žilami se točí, kterou proň [národ– pozn.M. P.] vylévati šalba není, kdo Žižku neb Huse svými starobylými předky nazývá.“[14] Závislost byla mnohokrát ironicky akcentovaná, počínaje Grillparzerem napočátku padesátých let 19. století aVáclavem Černým vtextu zpočátku padesátých let století dvacátého nekonče.

Ironická výtka závislosti ovšem končí tam, kde začíná dílo. Vroce 1818 vyšly Počátkové českého básnictví, obzvláště prosodie. Jsou prodchnuté stejnou vzrušenou romanticko-vlasteneckou atmosférou jako výše citovaná korespondence jeho autorů, ale protože představují hotové dílo, formálně ji zkázňují, přetvářejí apřekračují.

Paradoxně je vPočátcích nejméně zajímavé to, oč se autorům vlastně jednalo, tedy nešťastná obhajoba časoměrného prosodického systému, údajně jediného vhodného pro slovanské jazyky. Touto obhajobou vstupovali přešpurští dozaťatého sporu mezi Jungmannem aDobrovským, měli vněm tak trochu sehrát roli Jungmannových rukaviček zlidské kůže. Jenomže Šafařík aPalacký posunuli diskusi nanovou úroveň aobhajoba časomíry se vPočátcích změnila vpožadavek maximální náročnosti kladený naliteraturu, odmítnutí každé výmluvy aomluvy ohledem ksituaci české, nečinností minulého staletí opožděné kultury.

Individuum tu využívá zděděný jazyk apráce předchozích tvůrců, kteří jej obohatili, atento jazyk atradice individuum zavazují. Ovšem tento závazek, svoje vlastenectví, může naplnit právě jen náročnou individuální tvorbou.

II.

Tuto poměrně věcnou aze strategického hlediska dobře pochopitelnou zásadu napsal Kollár už doprvní, časopisecké verze své stati (1836). Vněmecké knižní verzi zroku 1837 přidal nový paragraf (§9) apostoj rozpracoval vkonfrontaci patriotismu anacionalismu.

než kde Řekem Řek byl, řečtiti jistě neum.