Mé roky mnišky v karmelitánském klášteře/Mniškou v karmelitánském klášteře

Catherine Coldstream

Copyright © Catherine Coldstream, 2024

First published as CLOISTERED in 2024 by Chatto & Windus, an imprint of Vintage. Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

Translation © Jana Chaloupecká, 2024

Cover design © Tomáš Cikán, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-043-5

Pro Margaret a pro Adriana, bez nichž by se věci neodehrály tak, jak se staly, přestože každý z nich na tom měl zcela odlišný podíl.

Přijď, má Cesto, má Pravdo, můj Živote,

taková Cesto, která nám dáváš dech;

taková Pravdo, která ukončuješ všechen svár;

takový Živote, který zabíjíš smrt.

The Call, George Herbert (1593–1633)

Všechno bylo stejné – vůně vosku, červená světla svatostánku,

slova dětí šeptaná za oltářem. Ale Nanda věděla,

že ať se v budoucnu stane cokoli, nic už pro ni nebude nikdy stejné.

Frost in May, Antonia White (1899–1980)

Předmluva

V duchu pořád běžím. Směrem k silnici. Běžím. Běžím. Běžím. Tma kolem mě je plná svěžího vzduchu, který mi bičuje tvář divokými, čistými údery. Příval kyslíku je jiskřivý, zalitý měsíčním světlem, naprosto nečekaný. Už jsem zapomněla, jak chutná noc, kopule její oblohy, stejně jako jsem po deseti letech života v klášteře zapomněla, jaké to je, běžet zmrzlá, mokrá a divoká mimo klauzuru. Zapomněla jsem, jaké to je, stát pod širou oblohou a cítit tu do dálky se rozprostírající nekonečnost. Zapomněla jsem, jaké to je, stát a dívat se vzhůru, naklánět hlavu do všech směrů a sledovat s úžasem hvězdy. Zapomněla jsem, jaké to je, hýbat se a dýchat a roztáhnout ruce do široka a ... necítit žádné stěny!

Teď běžím rychle a znovu svobodně, nohy se mi boří do vlhké trávy. Ponožky mám mokré, kotníky ošlehané jejími stébly. Prvním šokem, po opatrném překonání zámků a klíčů, pomaloučkém otevírání kliky, bylo světlo z reflektorů, prohledávající štěrkem vysypané nádvoří jako velká bílá velryba, které se přede mnou objevilo, když jsem vyšla ze dveří. Na chvíli jsem si myslela, že tím to celé skončí. Teď se spustí poplach. Ozvou se přibíhající kroky, hlasy, objeví se svítilny. V hlavě mi vířily myšlenky. Stála jsem tam tiše a dívala se, nasávala do sebe ten hrůzu nahánějící, ale současně úžasný, rozlehlý prostor přede mnou, kužel světla ohledávající štěrk a rozhodla se, že jediné, co mohu udělat, je jít dál. Vzadu za světlem byly tmavé stromy. Za nimi pak pole, černé koberce svobody osvětlené pouze místy měsícem.

V polovině dlouhé příjezdové cesty se zastavím a podívám se zpátky. Čekám, že uvidím, jak se v oknech rozsvěcují světla, obličeje se vyklánějí ven, ale není tam nic takového. Žádná změna, žádný pohyb v tichém domě. Klášter spí. Měsíc nízko zavěšený na nebi hlídá tichou, deštěm nasáklou krajinu. Okenice cel jsou zavřené, střípky chodby se z dálky jeví nehybné, naprosto tiché. A teprve potom – po sto metrech – začnu znovu dýchat. Zastavím se a uvědomím si ty nečekané pocity, které mě zaplavují. Udivuje mě svěžest noci. Jsem ohromena, že se cítím v bezpečí. Pociťuji překvapení z nekonečného prostoru a zejména z toho, že se slyším, jak říkám nahlas, jasně a s jistotou Bohu či jakémukoli andělu strážnému, který mě poslouchá: Děkuji. Děkuji. Děkuji.

A pak se dám zase do běhu, lapám po dechu pod hvězdami. S sebou jsem si nevzala skoro nic, kromě své violy a igelitové tašky s pár nezbytnými věcmi. Když se příště ohlédnu na ten rozlehlý, vysoký dům, který se tyčí proti obloze jako pevnost, vidím v něm to, za co ho teď považuji – místo nebezpečí a nečestného šuškání. Dívám se na něj s úlevou a nevěřícností. Nemohu uvěřit tomu, že mě tohle místo tak dlouho drželo. Nemohu uvěřit tomu, že jsem v bezpečí. Nemohu uvěřit tomu, jak krásný je svět kolem. Je tak úžasný! Jsem v bezpečí, opakuji si stále pro sebe, jako bych si na tu myšlenku nemohla zvyknout. Hlas se mi vytrácí. Zastavím se zase u strážního domku, kde se štěrková cesta sbíhá s venkovskou silnicí, a naposledy se podívám na ten gotický výjev, který teď má velikost dětské hračky. Jak malý a bezmocný se ze vzdálenosti dvou set metrů ten dům zdá být. Jak směšný a chatrný v porovnání s krásou nekonečné oblohy zalité měsíčním světlem, jako nějaká dětská vystřihovánka. Zaplaví mě pocit úlevy, nadechnu se a konečně se otočím směrem k silnici.

*

Přišla jsem do Akensidského převorství o deset let dříve, v roce 1989, mladá na svých dvacet sedm let, chráněná Londýňanka, nejstarší dcera z otcova druhého, pozdního manželství. My tři sourozenci jsme byly jeho „druhá várka“ dětí, blonďatý houf narozený nekonvenční ženě, která byla mladší než jeho nejstarší dcera. Já měla vlasy spíše nazrzlé a byla jsem přecitlivělá. Život v naší bohémské domácnosti v Islingtonu byl horečnatý, jelikož moji rodiče se k sobě nehodili, a to nikoli pouze z důvodu věkového rozdílu.

Moje matka byla krásná, a to nejen v očích své rodiny, nýbrž všech. Moje sestra Frankie a bratr Rob byli v mládí také mimořádně atraktivní. Všichni jsme zdědili alespoň nějaký rys sošného vzhledu naší nordické matky. Můj otec, s brýlemi a šedivými vlasy, byl profesorem výtvarného umění na UCL a matku namaloval „na vrcholu svých tvůrčích sil“, ale pak už se všechno vyvíjelo špatně a ani jeden nedokázal učinit toho druhého šťastným. Bylo to bouřlivé manželství. My děti jsme vyrůstaly v palebné linii, uhýbaly jsme a schytávaly různé kulky a snažily se, aby oba naši velmi odlišní rodiče byli šťastní. Byly jsme naučené být zdvořilé. Kolem matky jsme chodily po špičkách a žily v atmosféře bublajících emocí, v prostředí, kde každou chvíli hrozil nějaký výbuch.

Máma si svoji frustraci často vybíjela na mé introvertní sestře důmyslnějším způsobem než palbou kulek, bezděčně krutými slovy, čímž způsobila, že se Frankie stala dle označení dospělých „odtažitou“. Máma měla svá vlastní traumata z dětství, včetně opuštění rodiči, a neměla žádný model rodinného života, na němž by mohla založit své vlastní mateřství. Bohužel neznala svou vlastní nezkrotnou sílu, ani si nedokázala přiznat a vyřešit svůj zjevně nešťastný život. Byla jako oheň ve srovnání s jemnější rezervovaností mého otce. Můj bratr Rob se vyvinul ve strategicky nevzrušeného, trochu zdrženlivého člověka – nemoc v dětství, kterou stoicky překonal, posílila jeho houževnatost. Na rozdíl od mých mladších sourozenců, kteří věděli, jak se citově izolovat, jsem já zůstala vznětlivá a slovy svého otce „snadno ovlivnitelná“. Úzkostně jsem se snažila zavděčit se až příliš těm druhým, což přetrvalo i v dalších letech.

Jakožto nejstarší jsem byla mluvčím a spojkou, nešťastným poslem mezi dvěma oddělenými ložnicemi. Byla to role, do níž jsem přirozeně dorostla a v níž byla moje pružná empatie napnuta do všech směrů. Táta bydlel v horním patře, v pokoji s vyhlídkou na New River Walk, zatímco máma si pro sebe zabrala pokoj v prvním patře, odkud bylo vidět na Shrubbery. Tento park obklopený stromy byl místem, kde se mohly vyřádit děti, jimž bylo dovoleno křičet a prát se. Ale poté, co nás tam s Frankie zbili a jedna starší dívka nám pořezala nohy rozbitou lahví, nám otec nakázal zdržovat se jen na hlavní ulici. Nejdále jsme měly dovoleno jít na Horní ulici, a i tak se otec nakláněl z okna a netrpělivě vyhlížel náš návrat.

Náš otec. Staral se o nás až do chvíle, kdy ho opustily síly, vypadala mu většina vlasů a jeho šedé flanelové obleky na něm začaly plandat. Spíše milující dědeček než otec, snažící se nám vynahradit to, čeho se naší nepraktické matce nedostávalo a do čeho nás on sám uvrhl – následků klasické krize středního věku. Přes jeho stáří, a dokonce i poté, co jeho tělo začalo chátrat stařeckými chorobami, byl on tou racionální, stabilní postavou, k níž jsme si chodily pro radu a moudrost. Matka byla herečka a operní zpěvačka, majitelka hlasu a průkazu herecké asociace, které jí umožňovaly odjíždět na turné daleko od domova na celou sezónu v době, kdy jsme byly malé děti. V těch pohnutých časech se k nám nastěhovala naše teta Winnie, tatínkova starší – ještě starší – sestra, bělovlasý anděl v pevných botách a chrpově modrých svetrech (sepnutých broží), laskavá a svědomitá žena, která byla „provdána za Boha“, jak sama nazývala svůj svobodný, bezdětný stav. Naučila nás projevovat vděčnost a modlit se před jídlem.

Když jsme měly matku, otce a tetu, tuto trojici velmi rozdílných osob, byl náš život relativně nekomplikovaný. Možná byl někdy hektický, občas nestabilní a neustále naplněný obavou z palebné linie – máminy bezděčné speciality. Ale obavy, které znáte odjakživa, se stejně jako veškeré obvyklé problémy zvládají mnohem lépe než šok z náhlé změny. Když Winnie zemřela na rakovinu v době mého dospívání, a my tak ztratily naši laskavou tetu a dobrou vílu (a táta svoji druhou matku), začal náš otec chřadnout. Začal se u něj projevovat třas, který ho posléze ovládl, spolu s návaly deprese a ani on ani matka nevěděli, co dělat. Po vzájemném obviňování se každý z nich vydal svou cestou, byl to táta, kdo v zoufalství odešel žít do provizorního příbytku poblíž ateliéru, kde mohl v klidu malovat, k čemuž byl zrozen a což pro něj bylo důležité. Byl umělcem, tvůrcem obrazů a lidí, jemným mužem špatně vybaveným na manželské hádky a ve svém věku sedmdesátníka na vyčerpávající dojíždění londýnským metrem.

Doma byl neustále ve střehu, podivně neviditelný, plánující si svůj rozvrh tak, aby se vyhnul své manželce, někdy si dal pozdní večeři a vstával vždy brzy. Dělal to proto, aby chytil světlo, odhodlaný zachovat si svá brzká rána u malířského stojanu. Z domu se plížil předtím, než kdokoli z nás vstal, se zelenou kostkovanou brašnou plnou štětců v ruce a jemnou vůní terpentýnu kolem sebe. V jeho prostorném, málokdy uklízeném pokoji se povalovaly hadry špinavé od barvy a kousky vaty s fleky vybledlých barev, okrové, žluto- či červenohnědé, které představovaly jeho oblíbenou škálu. Tatínek viděl svět v odstínech světla, pokožky, vlasů a kameniny. Věci nebyly nikdy úplně černé nebo bílé, jasné či výrazné, nýbrž se vždy chvěly křehkým jemnocitem. Tatínek byl nekonečně hluboký a laskavý člověk a všechno a všechny vnímal s pocitem sounáležitosti. Naší temperamentní matce odpustil její mnohá opomenutí, protože věděl, že nemohla jinak, a nám odpustil naše selhání a revolty. Odpustil všechno každému, což, jak jsem zjistila, není případ všech otců, ale ten náš byl nesmírně velkorysý.

Když se jeho zdraví zhoršilo a náš starý chatrný dům byl prodán a matka zmizela do vlastního bytu (a světa), nastoupili moji mnohem starší příbuzní a jejich poradci a začali spravovat tátovy záležitosti. Měla jsem pocit, že se kolem mě zhroutil svět. Všechno se nám teď vymklo z rukou, už jsme nebyli rodinná jednotka. Jakmile tátu vzali příbuzní pod křídla (a začali ho převážet mezi nemocnicí, hotelem a domovem důchodců), my děti jsme neměly kam jít. Po excentrickém, přehnaně chráněném dětství, kdy jsme netušily, jak funguje život mimo naši uměním naplněnou, přecitlivělou bublinu, jsme se najednou ocitly ve vzduchoprázdnu. Byla to výzva, kterou nikdo z nás nezvládl bez potíží.

V Londýně, který se najednou stal nehostinným, jsme byly nuceny si poradit, nebo na chvíli zpustnout. Mne zlákala Evropa. Možnost studovat elektroakustickou skladbu ve Francii a současně pracovat na částečný úvazek v nakladatelství soudobé hudby byla neodolatelná. Stejně tak i kreativní a milostná dobrodružství v Paříži, Darmstadtu a Kolíně nad Rýnem. Vrhla jsme se do toho se svou obvyklou vášnivostí. Brzy jsem si hrála se syntetizátory a diskutovala o Sartrovi a Stockhausenovi ve francouzštině. Zamilovávala jsem se do nevhodných typů v tmavých rolácích. Procházela jsem existencialismem a narazila na nihilismus. Mraky se stahovaly. Stále jsem ještě přepisovala noty v Paříži, když se jednoho zasněženého dne o dva roky později srdce mého otce zastavilo. Ten telefonát přišel pozdě v noci a já stála a sledovala, jak se za oknem snášejí vločky sněhu.

Svět bez tatínka byl naprosto nepředstavitelný, stejně jako prázdnota jeho těla – když jsem ho o dva dny později, v jeden zasněžený den, viděla v nemocnici – byla okamžikem nejen šoku, ale i jasnosti a zvýšeného uvědomění. Pokud je svět bez mého otce nepředstavitelný a on již neobývá své mrtvé tělo, vyplývá mi z toho (což byl spíše záblesk intuice než výsledek deduktivního uvažování), že musí být někde jinde, jako netělesný duch. Jestliže již nebudu moci zachytit přesný tón jeho hlasu, neuslyším jeho smích ani neuvidím světlo v jeho šedozelených očích, budu alespoň moci cítit jeho přítomnost. Budu s ním moci i mluvit. Tatínkův intelekt a osobnost vždy přesahovaly jeho slabou tělesnou schránku a mně se teď zdálo, že jeho duch je všude kolem mne. Ze dne na den, jen pod prostým dojmem a se sklonem hledat uklidňující souvislosti, jsem začala věřit v posmrtný život.

Mezitím jsem to byla stále já a bylo mi čtyřiadvacet. Od té doby, co se náš dům prodal, všechno šlo do skladu a rodina se rozprchla, se toho hodně změnilo. Z mé matky se stala městská poustevnice, jež hlavní vztah měla s psacím strojem, žila si po svém a jen zřídkakdy byla s námi v kontaktu. Rob byl na cestách a chystal se tak činit na neurčito. Frankie se měla brzy přestěhovat na sever, aby začala nový život poblíž Newcastlu, kde se plánovala připojit k přátelům hrnčířům, kteří stejně jako ona chtěli žít na dostupnějším místě než v Londýně. Když už mě k zemi poutalo jen málo, mé hledání konečného smyslu se zintenzivnilo. Začala jsem číst Dostojevského, Kierkegaarda a C. S. Lewise, začala jsem si klást otázky. Uvědomila jsem si, že hledám posmrtný život, a to už léta, a když jsem ho našla, skrze vitráže a osvětlený kostel svíčkami, připadal mi zcela zřejmý, zíral mi do tváře. Posmrtný život tu byl celou dobu. Posmrtný život byl vhodnou nabídkou.

V té době jsem pravidelně zpívala ve sboru v anglikánském kostele v Paříži a zpěv jsem milovala. Do té doby mě nikdy nenapadlo věnovat liturgickým slovům velkou pozornost. Brzy ta slova vyskakovala ze stránek, každá slabika byla živá a vyžadovala mou plnou pozornost. Poté, co jsem dříve odmítala formální křesťanské učení jako zastaralé, se najednou rozzářilo zevnitř. Nebylo to tím, že by vše automaticky dávalo smysl (nedávalo), ale poznala jsem, že jsem v přítomnosti zásadního a důležitého tajemství, a to v kontextu, ve kterém jsem to mohla alespoň rozklíčovat. Mohla jsem klást otázky. Mohla jsem nechat ducha, který se tam pohyboval, aby mě vedl tam, kam chtěl.

Co to vlastně chtěl? Zdálo se, že si mě nejprve přál vzít na dlouhou cestu na jih, navštívit rodinnou přítelkyni v Provence, která byla laskavá, moudrá a jemná a která mě nechala celé hodiny poslouchat Bacha ve svém obývacím pokoji, plakat na svém rameni a mluvit dlouho do noci. Jmenovala se příhodně Angelica. Zůstala jsem u ní až do začátku léta. Poté mě duch opálenou a pihovatou s violou přes rameno posadil na vlak zpátky do Paříže, v němž jsem našla místo vedle tiché ženy v šedých šatech. Je možné, že jediné volné místo ve vlaku z Avignonu do Paříže toho dne bylo vedle ženy zahloubané do své knihy v hebrejštině, ženy, která se na mě otočila a usmála a představila se mi jako Else, dominikánská mniška? Vábil mě snad její bledý jas, který z ní vyzařoval? Samozřejmě, že ano. Pokud Angelica byla strážcem, sestra Else byla poslem přicházejícím v pravou chvíli. Povídala jsem si s ní celou cestu až do Paříže, kde mě na rozloučenou vybavila požehnáním a telefonním číslem. Měla pro mě konkrétní vzkaz, kterému jsem rozuměla jen matně. Až později jsem si ho spojila se začátkem svého povolání k Boží službě.

Sestra Else nekázala ani mě nijak nepřesvědčovala, pouze poslouchala a poskytla několik jemných postřehů. Dala mi číslo na takzvané „centrum odpočinku“ kdesi na pařížském předměstí a nabádala mě, abych se tam zastavila. Znělo to nezajímavě a cize, ale myslela jsem si, že to stojí za pokus. Potřebovala jsem nějaký vyhrazený prostor. Prospělo by mi nějaké duchovní vedení. Mluvila neuspěchaným tónem, hlasem, který jako by pocházel z místa vyššího poznání. Nepamatuji si skoro nic z toho, co řekla, ale pamatuji si jemný dojem, který ve mně zanechala, a způsob, jakým její slova – stejně jako všechna slova v kostele v těch dnech ztráty a očekávání – poukazovala na něco ohromujícího, něco, co vyjadřovalo milosrdenství, dobrotu a věčnost. Když vlak zastavil na Gare de Lyon a my spolu chvíli postály na nástupišti a slibovaly si, že zůstaneme v kontaktu, zastrčila jsem ten kousek papíru, který mi dala, hluboko do kapsy. Později jsem ho našla a uviděla slova Communauté de l’Épiphanie, napsaná jejím dokonalým rukopisem, ozvěnu posmrtného života.

Posmrtný život je fascinující věc, která má oči i duši. Posmrtný život je živý (samozřejmě) a současně veselý i vážný. Má všepostihující mysl a laskavé srdce. A protože je nejen „posmrtný“, ale i „život“, je všude a vždy. Je všezahrnující a nedělitelný, proto mu my mnišky říkáme jednoduše Život. Zbožný dům, který jsem si vybrala, nebo který si vybral mě, byl jen několik kilometrů od nového bydliště mé sestry Frankie. Zatímco ona bydlela ve viktoriánské čtvrti Jesmond, mě lákal divoký venkov. V těch dnech nám oběma Northumberland sliboval nové začátky. Navštívila jsem řadu klášterů kontemplativních sester na severu a zvláštní moderní klášter aktivnějších sester v Londýně, ale nakonec to byl radikální a starobylý karmelitánský řád, který se ukázal jako podmanivý, lákavý a neodolatelný.

Život si mě tedy vyžádal, a já byla šťastná. Psaní partitur, zpívání ve sboru a hraní na violu, dokonce i v Paříži, to všechno bylo velmi hezké, ale já jsem toužila po tom nejlepším, po zdroji všech těch krásných věcí. Předpokládala jsem, že můj otec a moje teta jsou už teď v nebi, a tak jsem se rozhodla, že je tam budu hledat, spolu se všemi ostatními podobami dobra. Když mě tedy posmrtný život potkal na mé cestě jako cizinec, který se nevyhnutelně stane přítelem, přivítala jsem ho s otevřenou náručí. Nemohla jsem uronit více upřímných slz ani pocítit větší úlevu.

Myslela jsem si, že život na Karmelu je všechno, po čem toužím. Dal mi odpovědi a také nový domov. Poskytl mi oblohu a stromy a impozantně vysoké stropy a celu s výhledem. Nabídl mi společenství – zpočátku neznámé, v němž jsem musela odsunout sama sebe stranou, abych jej poznala, – a smysl. Přinesl s sebou i matku představenou, obecně považovanou za ctihodnou (a nadřízenou), volenou každé tři roky klášterní kapitulou, a také skupinu sester – mnišek. Tento život mi ale hlavně přinesl ústřední a definující vztah, vztah s neviditelnou bytostí, kterou jsme považovaly za svého Ženicha. Tento neviditelný Ženich, imanentní ztělesnění posmrtného života, byl důvodem všeho, co jsme dělaly a proč jsme tam byly, řádové sestry ukryté za čtyřmi stěnami našich cel a v uzavřeném společenství.

Během několika prvních let mě klášterní život sytil a vedl novým směrem. Díky neviditelné bytosti měl sám tento Život sílu zvednout závoj smutku z mého dvacetiletého já, vštípit mi nový soubor hodnot a přinést nový zdroj naděje. Stejně jako mraky a jiné střídavé formace ani bezmocnost smutku netrvá navždy v téže podobě. I víra dozrává a staví před nás nové výzvy na naší cestě životem. Aktivní víra občas znamená aktivní tázání. Bylo tudíž nevyhnutelné, že se jednoho dne budu muset vyrovnat nejen se světlem, ale i s temnotou obsaženou v mém novém poslání. Bylo zřejmě nevyhnutelné, že opodál číhala spletitost a úpadek, a dokonce i lidská krutost, jelikož takový je svět, pokud se necháte snadno ovlivnit. Život ve skutečnosti dokonalý nebyl, ani být nikdy nemohl.

Můj otec nicméně zůstával v nebi a mým posláním se stalo jej tam hledat. Tato kniha je o tom, jak jsem uspěla, a jak jsem selhala. Je o tom, jaká ponaučení jsem dostala. A je o tom, jak Bůh je větší než toto všechno. Větší než nejlepší z jeho pozemských zástupců a Božích poslů. Po zasněženém dni, kdy otec zemřel, a po mrazivém pohřbu mě čekala dlouhá cesta neznámou krajinou. V klášteře Akensidského převorství jsem našla zdroj lásky, která překonala bolest a ztrátu a zůstala se mnou i po mém odchodu.

Část první:

ŽIVOT

„Mysl si po ztrátě otce nevybírá jen nové otce ze světa, ale i nové já, které by je milovalo.“

Helen MacDonald, „J jako jestřáb“

1. Matraque

První ráno mě probudil rachot, jako by někdo vysypával putnu s uhlím po zadním schodišti. Do ticha mé cely vtrhl s brutalitou, na níž jsem nebyla vůbec připravena. Celá zmatená jsem se posadila na posteli. Proč uhlí, pomyslela jsem si, a proč tak velké množství? A proč ho skládají uprostřed noci? Pootevřela jsem oči. Byla jsem si jistá, že ještě nesvítá. Zvuk se zvyšoval a sílil, až se proměnil v ohlušující kakofonii za mými dveřmi, a pak ustoupil ve zvláštních vlnách, které vyvolaly mravenčení v mých pažích až do konečků prstů. Zase jsem si lehla. Něco zarachotilo a uvolnilo se na rohové poličce. Třásla se dokonce i podlaha.

Ještě v rozespalosti jsem se otočila, celá zmatená. Jsem snad zpátky v tetině londýnském bytě? Stojí tu nějaké náklaďáky? Ne, Winnie je už deset let mrtvá. Pak jsem si všimla tenkého prostěradla a uvědomila si, kde to jsem.

Zjistila jsem, že mám přikrývku přitaženou až k bradě. Její drsný povrch mě škrábal na krku. Zpola prázdný polštář, zmuchlaný pod mou hlavou, vydechl obláček peříček, z nichž dvě se mi líně snášela po krku jako dlouhonohé tanečnice ve zpomaleném pohybu. Zkusila jsem je smést a s úlevou zjistila, že se drží na jednom místě a nikam neutíkají. Letmo jsem pocítila pavoučí přítomnost ve tmě, děsivé zalechtání na obličeji, ale ovládla jsem se a s pomocí modlitby se donutila na to nemyslet. Ten podivný pocit zmizel, pokoj byl tichý – vyhrála jsem svou první malou bitvu.

Otevřela jsem oči, nadechla se více zhluboka a ucítila něco starého a svíravého, něco jako stará guma smíšená s prachem. Gumové lahve s horkou vodou, dezinfekce, šampon Vosene a kostka zeleného karbolového mýdla, které mi tu večer předtím připravily. Nic z toho ale nebylo překvapivé – já jsem sem nepřišla hledat pohodlí.

Sestra Ellen mi řekla, ať si přispím. Po šesté hodině pro mě někdo přijde, ale do té doby jsem měla čekat, nevšímat si zvuků noci a odpočívat nebo zkoušet spát. Pokud bych dokázala slyšet něco přes ten rámus, mohla bych rozeznat cvaknutí půl tuctu vypínačů, rozsvícení šňůry světel v přilehlé chodbě, pleskání nohou v blízkých celách, vyprazdňování nádržek. Já ale byla zmatená. Když to zaklepání konečně přišlo, bylo jen jediné, rázné a podivně hlasité. Následovalo váhavé ticho, jako když někdo neviděn očekával opožděnou odpověď, a pak po mém mumlavém pozdravu tlumené odcházející kroky. Sandály na kameni, okraj hábitu šustící po dřevěné podlaze.

V této ranní tmě mého prvního dne v Akensidském klášteře jsem se otočila na tvrdé matraci a znovu upadla do mělkého spánku, takže bylo už téměř osm hodin, když jsem uviděla, jak se nade mnou sklání sestra Ellen, třese mou drsnou hnědou pokrývkou a pobízí mě, abych rychle vstala.

„Honem, Catherine, už zvonilo appeau, přijdeš pozdě na procesí, pokud si nepospíšíš! A to by nebylo dobré hned tvůj první den tady, že? Rychle se obleč, učeš a přijď dolů. Mytí můžeš nechat na potom.“

Pokyny byly jasné. Měla jsem jít za ní do prostor před chórem, obuta do hnědých látkových trepek, které jsem dostala po příjezdu a které zaručovaly bezhlučný pohyb, a pak se zařadit za tři novicky v bílém závoji a Jennifer, další aspirantku, a čekat na zaklepání. Tento ostrý úder kloubů na dřevo byl v klášteře signálem k pohybu. V okolním tichu ho nebylo možné přeslechnout. Od té chvíle bylo mým úkolem pouze pozorovat, následovat ostatní a dělat to, co ony. Jak řekla sestra Ellen: „Stačí, když se budeš řídit zdravým rozumem.“ V mlčenlivém řádu se toho dalo hodně naučit pouhým pozorováním.

Čekala na mě před dveřmi cely a pak mě laskavě, ale pevně vedla nekonečnými chodbami, u nichž jsem si říkala, že si je nebudu schopná nikdy zapamatovat, dolů po tmavém schodišti s dřevěným obložením, které vedlo do obrovské centrální haly. Za touto halou, ve světlem naplněné místnosti před kněžištěm, jsem spatřila mnišky nastoupené v naškrobených hábitech, ruce skryté pod bílými plášti, dvě řady rovně stojících žen se závoji, připravené ke slavnostnímu vstupu do chóru.

Najít své místo bylo snadné. Sestra Felicity vyčnívala z okolní záplavy hábitů, vyšší než všechny ostatní, hranatá a ve všech ohledech zvláštní. „Běž dopředu,“ řekla mi Ellen, „a postav se za tu nejvyšší sestru v místnosti. Když nastupujeme podle délky pobytu v klášteře, stojí v čele obvykle ta nejmladší z komunity, takže příště jsi na řadě ty. Vysvětlím ti to později,“ šeptla, když jsme zabočily za poslední roh.

I když se na mě sestra Felicity neotočila ani se nepodívala mým směrem, věděla jsem, že zaznamenala můj příchod, z lehkého zašoupání dlouhých nohou obutých v sandálech a z rozpaků projevujících se nervózním zakašláním a jemným záškubem krku. Toužila jsem zahlédnout více než kousek jejího obličej, který byl zpola schovaný za objemným závojem, ale zaklepání už zaznělo a my se pohnuly jako jedno tělo směrem k otevřeným dveřím. Sladila jsem krok s těmi v čele, zastrčila si ruce do kapes svého širokého svetru, skryla co nejvíce ze své vlastní osoby a zjistila, že jsem splynula s ostatními, podobně jako kapka vody splývá s vodami oceánu, a byla unášena vpřed. Za chvíli jsem již seděla na dřevěné lavici a nasávala do sebe chorál, jemně zabarvený kadidlem.

Deo gratias... čistý a jasný zpěv sílil, pročesával vzduch rozsáhlými slokami a hladil jej klidnými pauzami. Deo gratias – Bohu díky. Celý rytmus gradoval a já měla dojem, že se můj hlas vznáší, jako by ho přenášelo transcendentní světlo. Starobylé tóny žalmů byly intuitivně přístupné, s hlubokým významem, a daly se snadno přetvořit na lidskou vděčnost. Už jsem cítila, že je toho hodně, za co můžu být vděčná, v neposlední řadě za tuto milost mnišství. Bohu budiž díky, zpívala jsem. Připojila se ke společnému záměru nejen svým hlasem, ale i svou myslí, srdcem a duší. Jak šťastná jsem byla, že se konečně nacházím za vysokou dřevěnou mříží. Jak šťastná jsem byla, že sedím na dřevěné lavici, která se zdála být nejtajnějším a nejzvláštnějším místem na světě. Jak šťastná jsem byla, že jsem žádaná, že získávám nový smysl, že jsem již ukryta hluboko v karmelském sboru.

Zpěv pokračoval dále v klidných vlnách, se slovy zpívanými s niterností a zdrženlivostí tělesem přibližně dvaceti žen, jejichž hlasy se spojily do jednolitého proudu. Mnoho z těchto slov bylo uklidňujících a známých. Gloria Patri, tento chvalozpěv se vracel jako refrén. Sestry, staré i mladé, s černými i bílým závoji, se u těchto slov hluboce ukláněly, jak bylo zvykem při přídavku, který následoval po každém hymnu, žalmu nebo modlitbě. Sicut erat in principio … tato slova evokovala nejen píseň andělů o jedné noci před dvěma tisíci let, ale také první začátky podle dávných hebrejských zapisovatelů, kteří věděli o stvoření ex nihilo a jediném pravém Bohu. S tím, jak žalm následoval žalm a poté čtení z Písma, zakusila jsem tu usebranost tělesných smyslů, to zapojení všech lidských schopností myšlení, představivosti a pozornosti, které provází modlitbu. Má to své pojmenování: rozjímání. Výsledkem byl chladivý, ale blahodárný klid, sevření do jedné velké vlny neuvěřitelně dokonalé lásky.

Modlitby vedla matka Julianna a já si všimla toho zvláštního ticha, které obklopovalo každou její slabiku, aureoly společné pozornosti. Matkou představenou komunity byla již dlouhou dobu a byla stejně drsná jako uctívaná. Obrovská a ctihodná žena, připadala mi jako prehistorická bytost, neviditelně spojená s nějakým dědictvím, které se vymykalo biologii. Její karmelské kořeny sahaly hluboko. A potom, když klopýtala ke dveřím, ohnutá a opírající se o svou pevnou hůl, každý její krok vydával dunění. Kdysi to musela být žena nápadné šířky a vzrůstu. Teď byla zkroucená a znetvořená, s hrbem na zádech, dlouhý černý závoj se pohupoval jako plachta velké lodi, když si těžkopádně razila cestu zpět ze slavnostní bohoslužby do pracovního dne.

V hale se houf hábitů a závojů rozptýlil do chodeb a přístěnků, odkráčel průchody do dalších tajných prostor za zavřenými dveřmi. Každé pohybující se tělo kráčelo cílevědomě a tiše, až na pleskání přezek na sandálech a cupitání pantoflů na dlažbě.

Sestra Ellen mě později dohonila v hovorně, v jednom z přístěnků vestavěných do původní konstrukce velkého starého domu, kde bylo povoleno tiše si vyměnit pár základních slov. Klášter, který byl přísně uzavřeným domem modliteb, nikoli druhem kláštera, z nějž sestry chodí například učit, představoval svět ticha, kde bylo slyšet každý krok a kde se slova, ty vzácné věci, vážila jako zlato či drahokamy. Ellen mi potichu řekla, že se spolu později sejdeme v mé cele. Měla s sebou sešit, tužku a „kraťoučký seznam“. Nesměle jsme se zasmály tomu legračnímu spojení: kraťoučký seznam. Bylo ale opravdu potřeba sdělit spoustu informací a Ellen jakožto průvodkyně pověřená mou osobou nováčka mi je měla předat, i když co nejtišeji a nejzdrženlivěji.

Byl zamračený říjnový den, bez podzimní krásy. Vrátila jsem se zpátky do horního patra, nějak jsem se dokázala neztratit, a čekala na ni, jak bylo domluveno. Brzy zaklepala a usadila se na vrzající dřevěné sedátko u okna za mou postelí a širokýma, pihovatýma rukama mi naznačila, abych si vybrala podlahu nebo židli. Měla měkký kulatý obličej a modrozelené oči.

Okno, které jen částečně rámovalo její mohutnou postavu, čas od času zadrnčelo a mírně se zachvělo v podzimním větru. Měla doširoka otevřené oči, v nichž se zračila příjemná zvídavost. Rozhlédla jsem se kolem sebe a pak jsem si vybrala podlahu, protože jsem viděla, jak mladé sestry napůl klečí na svých silných, hnědých hábitech, jejichž objemné sukně byly dostatečně široké a velkorysé, aby bylo možné je srolovat do tvrdého polštářku, jakési improvizované stoličky. Jelikož jsem zatím neměla hábit a měla na sobě pouze jednoduchou sukni a blůzu, podlaha mě zastudila, takže jsem skrčila nohy a sedla si na lýtka. Když Ellen nijak nereagovala, pochopila jsem, že to, co jsem udělala, se považuje za normální. Ellen začala mluvit.

Měla obličej sádrového severského světce a pokožku krémové barvy. Několik pramenů jemných kudrnatých vlasů vykukovalo z míst, kde ostatní byly uhlazeny pod pevně nasazeným čepcem, viditelným pod bílou plachetkou, a nažehleným černým závojem. Černý závoj byl znakem karmelitánské mnišky, která složila svůj slib. Ellen se mě citlivě vyptávala, hovořila o antifonách a žalozpěvech a dotýkala se přitom pozlacených rohů svého breviáře (jemné listy kondenzované spirituality) s posvátnou úctou. Při zmínce o Ježíšovi vždy s úsměvem pohlédla k nebi a při vyslovení slov „náš Pán“, kterým vždy předcházela lehká pauza, ráz, který působil jako jakési pokleknutí hlasem, se její měkké rty semkly v dokonalém kroužku.

Nakonec se mě zeptala, jak jsem se vyspala.

„Ach ano, ranní matraque je zvyk, který k nám přišel z Francie,“ řekla mi, „po katolické emancipaci,“ a obě jsme se tomu opět zasmály. „Je to náš tradiční ranní budíček, který je odlišný od appeau, zvonění k bohoslužbě. Jednou ti ukážu, jak to funguje. Je to podobné fotbalové hrkačce, ale mnohem robustnější. Je to jen kus dubového dřeva s mosaznou rukojetí. Ale ano“ (a tady její promluvu přerušilo krátké zachichotání a na pravé tváři se jí objevil ďolíček), „opravdu to vydává dost hrozivý zvuk, pokud na to nejsi zvyklá. Měla jsem tě varovat, ale včera večer bylo málo času. A posledně, když jsi tu byla..“

Posledně. Ano, vzpomínám si, jak mě během mého zkušebního úniku ze světa, euforických dvou letních týdnů, ubytovaly v cele v jiné části budovy, daleko od horní chodby. Tehdy byla zahrada plná růží a letního ovoce a já jsem bydlela v části, které říkaly stará nemocnice. Z té dálky jsem samozřejmě nic neslyšela, a měla jsem možnost spát a odpočívat, mé tělo bylo šťastné, že se mohlo uzavřít do sebe a nedovolit, aby ho cokoli z vnějšího světa vyrušilo. Onen první pokoj byl velký a světlý a byl cítit po dezinfekci a květech rododendronů. Teď jsem byla postulantka, klepající na staré dubové dveře a žádající o vstup do řádu, a rána nyní byla tmavá, černá jako uhlí. A tentokrát jsem přišla s úmyslem zůstat napořád. Moje cela byla na konci dlouhé horní chodby plné cel, kde dříve bývaly pokoje služebnictva.

V tom rozlehlém sídle byly všude stopy staré rodiny, která ho postavila, prostorné pokoje kolem centrální haly s černobílou dlažbou, na niž shlížel dřevem obložený ochoz na jedné straně a na straně druhé pak široké vyřezávané schodiště. Podél tmavých dřevěných schodů se tyčila majestátní vitrážová okna a světlo, které v nich tančilo, hrálo všemi barvami. Na stěnách kdysi musely viset jelení trofeje, štíty a portréty předků, ale teď – od té doby, co dům po válce zpustl a byl předán k užívání mniškám – byly holé a strohé, s kříži a občasnými svatými obrázky jakožto jedinou výzdobou. Nad každými dveřmi bylo gotickým kaligrafickým písmem napsáno slovo JEŽÍŠ. Jinak tu panovala jakási prázdnota; hlavní, čeho jste si všimli, byla ozvěna.

Ten dům byl skutečně prostorný a velkolepý, plný chodeb, které se nečekaně spojovaly s dalšími chodbami, přerušenými na několika místech schodišti, předním, bočním a točitým, nemluvě o přístavcích a kůlnách, které se rozprostíraly do všech směrů. Jeho krása ale spočívala v jeho strohosti, výhledech na jezero, pozemcích zahrnujících sady, trávníky a louky, které se rozprostíraly až k divoké lesnaté krajině, a v zeleninové zahradě s vysokými zdmi. Vzadu byla rozlehlá vodní nádrž, která tvořila hranici třiceti akrů našeho Ráje. Kdo ví, co leží za tím, jaké krajiny tam najdete kromě ohnutých stromů? Předpokládám, že nikdo z nás, protože pokud jste se už jednou pohroužily do života v klášteře, všechno zvnějšku, i ty nejnevinnější krajiny, se slilo v jednu vzdálenou skvrnu. To pravé bylo uvnitř. Věřily jsme, že uvnitř zažijeme život v jeho plnosti.

„Asi sis všimla, Catherine, jak tiše jsem zaklepala, než jsem vstoupila do dveří?“ zeptala se mě Ellen. Její velké oči se na mě dívaly laskavě a starostlivě. Přikývla jsem.

„To je proto, že cela je do značné míry tvůj soukromý prostor. Tvůj a našeho Pána. Je to základní jednotka poustevnického života. Je to posvátné místo a nikdo do ní nesmí vstoupit, kromě matky představené ve výjimečných případech.“ Všimla si mého zmateného pohledu a dodala: „A ze začátku samozřejmě já jako tvůj průvodce. Budu se tady s tebou setkávat každý týden, dokud se tu nerozkoukáš.“

Poděkovala jsem jí. Klášter pro mě měl obrovskou přitažlivost. Byla to Jeho přítomnost, kterou jsem tak silně pocítila při své první návštěvě a která mě teď zase volala, vybízela, přitahovala, nutila k odpovědi, přesto jsem ale potřebovala někoho, kdo by mi ukázal, jak to tady chodí, a zasvětil do rozvrhu dne. Od vstávání před úsvitem při zvuku matraque (a umývání ve vědru ledové vody) až po sfouknutí poslední svíčky po noční modlitbě a zhasnutí všech světel před spaním měl den v klášteře své složitosti. Naučit se, jak se dostat z jednoho bodu do druhého, byla jenom část z nich.

„Bude ti chvíli trvat, než si na všechno zvykneš, Catherine, nic se nedá uspěchat. My víme, že jsi zapálená a že tě opravdu přitahují modlitby. Cítíš, že Bůh je blízko tebe. To je dobře. Ale jsi katoličkou teprve rok a jsi ještě dost nezkušená. Mnohé způsoby našeho myšlení se ti jako konvertitce budou zdát zvláštní. Naši odloučení bratři, anglikánská církev, to myslí dobře... svým způsobem, samozřejmě. Ale tohle je něco jiného. Tady jsi byla přivedena k samotnému prameni pravdy. Budeš se učit každé odpoledne s ostatními novickami a tahle výuka bude probíhat každý den, kromě nedělí a svátků, dokud nebudeš připravená složit své závěrečné sliby.“

Zmínka o závěrečných slibech mi připadala vzrušující a sestra Ellen si všimla mého úsměvu a přísně dodala: „Nebudeme se ale ukvapovat. Přišla jsi sem v dobré víře a náš Pán má s tebou své plány. Formálně se staneš novickou až za šest měsíců, při obláčce, kdy si budeš muset ostříhat vlasy, aby ses připravila na obléknutí hábitu. Pokud tě ovšem schválí kapitula.“

Přikývla jsem. Bylo důležité ukázat, že se chystám podřídit, odložit troufalost a být připravena na veškeré zkoušky a zvraty, které mě mohou čekat. Ať bylo volání kláštera jakkoli silné, jakkoli mocně jsem ho pociťovala, bylo důležité mít na paměti, že nevyzpytatelná vůle Boží je vším.

„Když to kapitula – skupina mnišek, které již složily věčné sliby – odhlasuje (a ty budeš s pomocí Boží přijata), bude trvat ještě rok, než budeš připravena složit první sliby.“

Její pohled byl laskavý, ale jakoby na chvíli nepřítomný. Zdálo se, že něco zvažuje, nebo si dělá v duchu nějakou poznámku.

„A pak, jak víš, to bude trvat ještě nejméně tři roky, než budeš moci skládat věčné sliby, a to samozřejmě pouze tehdy, pokud Deo volente – dá-li Bůh.“

Zdálo se to jako hodně vzdálená vyhlídka, jak jsem tam tak seděla na lýtkách, s mravenčením v kotnících, ale i tak jsem věděla, že složení slibů je jen začátek. Na nejvzdálenějším obzoru bylo přímé poznání Boha v nebi, to nádherné spojení duše s Bohem a šťastné vyhřívání se v jeho přítomnosti po celou věčnost, které čekalo na ty, kdo byli věrní svému povolání vydávat svědectví o jeho lásce a slávě na tomto světě a vést další za sebou. Vědět, že moje duše je v bezpečí, myslela jsem si, a zachránit ostatní, to bylo to podstatné.

„Vůle Boží je to jediné, na čem záleží, Catherine. Je důvodem, proč tě kapitula kláštera, jeho komunita a zejména matka představená povedou na tvé cestě. Když se sejdou, aby se modlily, radily a hledaly za tebe cestu vpřed, můžeš si být jistá, že je povede Boží moudrost. Co se týče tebe, pokud budeš poslouchat, co Duch svatý jejich prostřednictvím říká, můžeš si být jista, že odpovídáš tím nejdokonalejším způsobem, a tím ctíš ty nejvyšší zásady. To vše je však ještě daleko.“ Usmála se. „Nejdřív musíš zvládnout těch šest měsíců postulátu!“

V tuto chvíli už jsem měla nohy úplně zdřevěnělé. Zavrtěla jsem se a přesedla si na jiný kus podlahy, lýtka v hrubých vlněných ponožkách jsem natáhla před sebe. Ellen se usmála.

„Musíme ti pořídit pořádné klekátko, Catherine. To dlouhé sezení na našich studených podlahách je na něm mnohem příjemnější. Požádám o něj sestru Barbaru a zařídím jedno také pro Jennifer.“

Poděkovala jsem jí. Jennifer bude za klekátko jistě také vděčná. Viděly jsme se zatím málo, jelikož já jsem přijela předchozího odpoledne do kláštera o něco dříve než ona. Myslela jsem si, že půjdu rovnou do kláštera, ale sestry mě na ni nechaly čekat v noclehárně pro návštěvníky. Konečně dorazila a společně jsme prošly nízkými, zaoblenými dřevěnými dveřmi jako dvě myšky myší dírou a ocitly se na druhé straně, ve světě ticha a ohromného prostoru. Od té chvíle nás Život uchopil a unášel vpřed. Jennifer byla jako doprovod přidělena Barbara – trochu starší a autoritativnějšího rázu než jemná Ellen – a jedna z větších cel na vzdáleném konci prvního patra. Já zatím byla nadšená, že se moje cela nachází v horním patře, kde žila většina ostatních mladších sester.

„Všechno ostatní je v pořádku, Catherine? Zapomněla jsem na něco? Máš pocit, že máš vše, co potřebuješ?“

„Ano, sestro, jsem moc šťastná, že jsem tady, a opravdu bych nemohla mít lepší celu, než mám. Je dokonalá. Zdá se být tak v ústraní a vysoko a je v ní takový klid. A je krásné, že se můžu dívat ven a vidět na stromy a jezero.“

„A my jsme všechny moc šťastné, že jsi mezi námi. Ty i Jennifer. To se moc nestává, aby k nám dorazily dvě postulantky najednou! Bůh nám požehnal...“

Sestra Ellen se na chvíli zamyslela nad nedávnou historií řádu a vyprávěla mi o změnách, k nimž došlo po kontroverzních reformách v církvi v 60. letech 20. století. (Tyto změny, výsledek II. vatikánského koncilu, byly pro mě dávnou událostí, jelikož koncil byl svolán ve stejném roce, kdy jsem se narodila, ale tyto sestry žijící tak uzavřeně a vzdálené světu je očividně stále považovaly za „nové“.) Děkovala nahlas Bohu za vše, co udělal pro vybudování jejich komunity. O II. vatikánském koncilu jsem se dozvěděla více později, když se již projevil rozpor mezi starými a novými způsoby a já jsem běžela do knihovny, abych se ponořila do všech textů a zaprášených dokumentů, které se mi podařilo najít. (Výběr knih tam byl omezený, jak se dalo očekávat v komunitě žijící v poslušnosti, všechny svazky byly prověřeny převorkou.)

„My tady žijeme dosti uzavřeně, což sis jistě všimla, Catherine. Nezapomeň ale, že cela není jen útočištěm před světem, ale i místem určeným pro něco lepšího. Pro tebe jako nevěstu Kristovu je to zkouška ohněm i svatební komnata, skryté oddělené místo, kde se s láskou setkáváš se svým Ženichem, ale také místo, kde budeš jednoho dne vyzvána k boji se svými démony. A to nebude snadné. Nikdy to není snadné. Věř mi ale, že Boží láska tě neopustí. Stejně jako dávní poustevníci na hoře Karmel, kteří žili v jeskyních, i my příslušnice kontemplativních řádů potřebujeme posvátnou samotu. Pěstuj ticho, Catherine, neutíkej před ním. A ať je jedinou útěchou, kterou hledáš, Boží láska v samotě. Na mystické hoře Karmel, která je charismatem našeho svatého řádu, jsme všichni poustevníky.“

Charisma, tavící kotlík, tajemná hora, čas soudu. Nasávala jsem do sebe tato nová slova. Sestra Ellen zavřela oči. Chvíli jsme tam tak obě dvě seděly, soustředěné na samotu, i když fyzicky spolu. Na okamžik jsme se ponořily do prostoru, kde bylo slyšet jen šumění větru a šplouchání jezera za oknem cely. Jinak byl všude klid. A pak se zvedla a s nedefinovatelnou krásou a klidem vykročila ke dveřím.

2. Charisma

Křesťanský koncept duchovně obdarovaného neboli „charismatického“ života, který má kořeny ve starořeckém slově charis, což znamená dar nebo milost, sahá přinejmenším ke svatému Pavlovi, který jej formuloval ve svých slovech Korintským. „Je mnoho darů, ale Duch je jen jeden,“ napsal pouhá dvě desetiletí po původním zážitku Letnic, kdy hučel vítr a tančily ohnivé jazyky. „Je to tentýž Duch, který působí skrze všechny tyto dary v různých lidech a různými způsoby.“ Dále nabádal své následovníky, aby nehledali okázalé dary (takové dramatické dary, jako jsou jazyky nebo uzdravování), ale nejvyšší a zároveň nejskromnější z darů, dar agapé neboli nesobecké lásky. „Láska je vždy trpělivá a laskavá,“ připomínal jim. Na rozdíl od bohyní půvabu neboli Charitek (charis = půvab nebo milost) z řecké mytologie, které doprovázely krásnou a smyslnou bohyni lásky Afroditu, se měl křesťan naplněný milostí věnovat cestě sebezapření, a to ve větší či menší míře podle svého povolání.

Jak jsem se měla dozvědět během svého zasvěcování, my na Karmelu jsme byly povolány žít podle zvláštního způsobu života zvaného tereziánské charisma. Bylo by příliš zjednodušující říci, že vše pochází od svaté Terezie, protože to, co Terezie od Ježíše dělala v Ávile v 16. století, nebylo úplně nové. Stavěla na již existujícím charismatu, způsobu života a hodnotách, které se poprvé objevily na hoře Karmel v severním Izraeli o více než tři sta let dříve. Vždy se mělo jednat o „pouštní charisma“, asketický způsob života charakterizovaný samotou, mlčením a intenzivní modlitbou, ale poté, co středověké epidemie a jiné pohromy napáchaly své škody, se život již poněkud uvolnil v době, kdy se objevila Terezie, mladá zapálená šlechtična, která postřehla, co je mezi jejími vrstevníky třeba změnit nebo reformovat.

V jiných částech Evropy již probíhaly násilné reformy a osvícená (a překvapivě prozíravá) mniška z Ávily věděla, co dělat. Ačkoli své založení nové větve karmelitského řádu formulovala jako protiváhu „těm zlým luteránům“ – byla koneckonců dcerou katolické církve a pochopitelně si dávala pozor, aby si inkvizitory neznepřátelila –, její vlastní kritika velkého, rozlehlého kláštera, do něhož vstoupila, zahrnovala kritiku mocných, která nebyla odlišná od kritiky, jež proti Římu vznášeli jeho odpůrci. Jasnozřiví lidé viděli, že je třeba věcmi zatřást. Tereziino nové pojetí starobylého způsobu života znamenalo návrat ke zdrojům, oživení prostřednictvím zintenzivnění záměrů, což v případě Karmelu znamenalo návrat k radikální přísnosti a prostotě.

Stejně jako ostatní hlavní řeholní „rodiny“ (neboli řády) v církvi měly svá vlastní pravidla, často sepsaná inspirovanými a inspirativními zakladateli – prototypem byl svatý Benedikt –, i my karmelitky jsme žily podle řehole spojené s prvními počátky na hoře Karmel. Ne, v jeskyni neseděla svatá sestra jménem Karmel a nepsala, protože všichni tito první poustevníci ve skalnaté divočině byli muži. Byl zmiňován bratr jménem Brocard, který mohl být zakládajícím převorem, jenž na rozdíl od Benedikta nepřiložil pero na papír, ale vydal se za Albertem, jeruzalémským patriarchou, s žádostí o dokument, který by kolonii otrhaných poustevníků udělil oficiální řádový status. A tak se zrodil a byl schválen řád karmelitánů a jméno Alberta Avogadra, tohoto patriarchy vládnoucího perem, bylo navždy vtisknuto do jeho řehole.

Řehole svatého Alberta byla posvátným textem, který měl určovat náš život a který jsme každý pátek slyšely číst nahlas v refektáři, naší jinak zcela tiché jídelně. Čtení (z kazatelny) stejně jako servírování (v zástěře a s pomocí vozíku) probíhalo podle týdenního rotačního systému, takže většina sester se vystřídala u všeho. Dokonce i převorka si měla vyhrnout rukávy a udělat svůj díl nezáživné práce, stejně jako ty příjemnější věci, jako je čtení a udělování pokynů ostatním. Dalším důležitým textem, který jsme slyšely číst (každý den jeden bod), byl doprovodný svazek řehole, konstituce, založené na Tereziiných vlastních výkladech řehole sepsaných v roce 1581.

Řehole a konstituce tvořily dohromady jemné a podrobné pletivo, jakousi síť myšlenek a ideálů, o kterou jsme se my karmelitáni měli opírat. Samozřejmě, že laťka byla pro každého nastavena vysoko a nic, co souviselo se Životem, nemělo být snadné. Charisma, které nám bylo dáno, bylo považováno za „nadpřirozené“, což znamenalo, že přišlo přímo od Boha, i když prostřednictvím jím vybraného kanálu. Vyzývalo nás, abychom žili více než přirozeně, jinými slovy, abychom se stali svými nejlepšími, nejvyššími a nejdokonalejšími já, s mírnou – nebo obvykle spíše s velkou – pomocí shůry. Vzhledem ke svému středověkému původu byly všechny tyto svaté plány sepsány v latině a původně určené pro bratrské komunity mužů žijící v jeskyních na hoře Karmel. Řehole hovořila o bratrech, a stejně tak i my. Byly jsme vyzývány, abychom žily „bratrsky“, jako bratři. Zdá se, že „sestersky“ se nikdy úplně nevžilo.

Být mniškou je jistý druh dobrovolné androgynie, i když my jsme samy o sobě nikdy nepřemýšlely jinak než o dívkách nebo (pokud jste byla opravdu zralá) ženách dodržujících celibát. Znamenalo to, že jsme se vzdaly intimních nebo sexuálních vztahů. Co se mě týkalo, já se při truchlení nad tatínkovou smrtí natolik zaměřila na nadpozemské záležitosti, že otázku pohlaví jsem vůbec nezaznamenala ani nijak neřešila. Já jsem byla já a rozhodně jsem nechtěla být vymezená pouze biologicky. To důležité se odehrávalo mimo fyzickou stránku a bylo to mnohem lákavější než něco tak nezajímavého jako poprsí nebo menstruace. Proč trávit život přemýšlením o svém těle, když máte duši? Proč se zajímat o konečné, kdy se vám nabízí nekonečné?