Věnováno památce Petra Weigla,
jehož nápady na zviditelnění slavných osobností a značek na českém území, zejména
v období první republiky, byly podnětem
ke vzniku této knihy.

Rukopis této knihy vznikl díky podpoře
Ing. Ireny Kunešové a Mgr. Jaroslava Koláře.
Na její vydání dále přispěly
Nadační fond obětem holocaustu,
firma Bronda Games, s. r. o.,
a B’nai B’rith Renaissance Praha.

Copyright © Pavel Kosatík, 2024

Cover design © Tomáš Cikán, 2024

Cover photo © Jiří Rublič / ČTK

Contemporary photos © Jan Třeštík, 2024

Copyright © Nakladatelství Práh, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-054-1

Úvodem

„Nejsme jako stromy,
jejichž kořeny je vážou k jedinému místu;
naše kořeny tkví v lidstvu na nebesích.“
Rabbi Löw

Tato kniha vypravuje příběhy osmi židovských podnikatelských rodin, které působily na území dnešní České republiky před rokem 1945. Jde o příběhy podnikatelských úspěchů.

Co mají společného? Proč má dnes smysl mluvit o židovských podnikatelích jako o zvláštní entitě?

Podnikatel jako subjekt dějin není na světě dlouho. Nastupuje až se zrodem nové a moderní liberální doby a na jejím základě nově koncipované lidské individuality. K jeho základním vlastnostem patří schopnost přebírat aktivní a iniciativní roli ve společnosti. Je schopen přicházet s užitečnými nápady, má ctižádost je prosadit, nebojí se při tom riskovat – a zároveň vnímá, že to všechno činí nikoli jako sólový hráč, ale jako účastník lidského kolektivu. A že tedy ani jeho zdroje, ani možnosti nejsou neomezené.

Není jenom individualitou, je také činitelem společenským. Aby prodal své výrobky a dosáhl zisku, musí dosáhnout veřejné podpory (velmi zjednodušeně: najít kupce). O tom, zda uspěje či nikoliv, tedy rozhoduje jak jeho povaha, tak společenský rámec, v němž se pohybuje.

Podnikavost nikdy nebyla definičním znakem celé židovské komunity. Mnozí židé dosáhli v krátkém čase od své společenské emancipace udivujících úspěchů, jiní zůstali na konci života stejně chudí jako na začátku.

Podstatným pro rozvoj židovské podnikavosti v nové době ale byl podle všeho tlak, jemuž byla tato populace předtím po staletí vystavena. V 19. století se v Evropě nadechovali nadcházející svobody téměř všichni, nejvíc ale znamenala pro ty, kterým se s jejím příchodem doslova otevřel svět, jenž jim byl do té doby odpírán.

Na konci 18. století se postavení židů ve střední Evropě řídilo pravidly vytvořenými ve středověku a opřenými o myšlenku segregace v ghettech. Situace se začala zvolna měnit až pod vlivem reforem za vlády císaře Josefa II. Nový centralizovaný stát měl být zbudován na jiných principech než dosud: jeden z tradičních společenských pilířů, katolická církev, začínal oslabovat, což přivodilo také pozvolný ústup křesťansky motivovaného antijudaismu.

Vize nového státu předpokládala novou společnost, přehledně uspořádanou a podřízenou jednotné panovnické moci. Každý, kdo stál dosud stranou, třeba i po staletí a z donucení jako židé, se měl stát součástí této nově vznikající společenské masy.

Cílem nově zaváděných opatření v oblasti státní správy tedy nebylo přiřknout židům privilegia, jimiž se honosila většinová společnost, ale eliminovat postupně ty jejich zvláštnosti, které je dosud tmelily jako komunitu zvláštního druhu. Převzetím společných pravidel se měli židé v řádu desetiletí postupně začlenit do většinové společnosti a přispět tak k očekávané prosperitě říše.

V první etapě, za Josefa II., byly odstraněny nejzjevnější formy diskriminace (včetně povinnosti nosit na oděvu žlutý terč jako viditelný znak židovství) a byla zavedena některá základní opatření, například povinná školní docházka židovských dětí. V roce 1797, za císaře Františka II., následoval tzv. Systemální patent, který měl židům naznačit cesty možné identifikace s většinou.

Jejich povinnosti vůči státu byly nyní stejné jako u nežidovské populace, včetně například nově zavedené povinnosti služby ve vojsku. V oblasti práv diskriminace trvala. Nadále platil numerus clausus, tedy maximálně povolený počet židovských rodin v Čechách a na Moravě, jehož cílem bylo zabránit rozrůstání židovské populace. Možnosti židovských sňatků byly omezené, což velké části židů znemožňovalo mít potomky.

Nadále také platila omezení týkající se židovské obživy. Židé nesměli vlastnit zemědělskou půdu. Nucené působení v nevýrobních profesích, jako byl obchod nebo půjčování peněz, bylo nově rozšířeno o možnost věnovat se řemeslům a živnostem.

Židé nyní také směli studovat na školách mimo ghetta, což se považovalo za počátek jejich asimilace ve většinové společnosti. Rabíni se měli povinně vzdělávat v němčině. Měli se také prokázat nabytým vysokoškolským vzděláním (na nežidovských školách), směli používat jen knihy schválené státní cenzurou apod.

Základním životním prostorem však i v první polovině 19. století pro většinu židů zůstávalo ghetto. Až do roku 1848, respektive 1867, směli žít mimo ně v zásadě jenom za cenu popření svého židovství a úplného splynutí s většinovou civilizací. Národnostně dostali na výběr mezi němectvím a češstvím; většina volila pragmaticky možnost číslo jedna.

Kdo se cítil židem, zůstal v ghettu. Až do revoluce let 1848–1849. Ta konečně židům umožnila žít jako židé kdekoli. Získali svobodu pohybu a odpadl numerus clausus (což se však neobešlo bez negativní zpětné reakce v podobě pogromů organizovaných živnostníky, obávajícími se židovské konkurence; nevyhnuly se ani Praze).

Úplné formální satisfakce se židům dostalo až v tzv. prosincové ústavě z roku 1867, která židy definitivně zrovnoprávnila s ostatním obyvatelstvem. Napříště jim zůstal odepřen, či přinejmenším značně ztížen přístup pouze k profesím, které si vládnoucí habsburská dynastie a na ni napojená úzká aristokratická elita vyhradila pro sebe (diplomacie, vrchní velení armády, vysoký klérus, nejvyšší úřady státní správy).

Nová doba kromě kladů přivodila také vznik nové formy antisemitismu. Na rozdíl od toho dřívějšího náboženského v něm nyní zesílil nacionální tón: volba jednoho národního tábora, ať německého či českého, často znamenala automatickou nevraživost tábora druhého. Židům, kteří se nadšeně vrhali do podnikání, to často bylo jedno, považovali to za okolnost, která pomine, jako všechno.

Nové liberalistické ideje, stvořené na kontinentě velkou francouzskou revolucí, se v prostoru habsburské monarchie dosud prosazovaly ztěžka, rozhodně pomaleji než v západní Evropě. České země platily až do poloviny 19. století za prostor převážně zemědělský. Staročeský politik František Ladislav Rieger, který po návratu z Anglie, okouzlen tamním liberalismem, napsal začátkem padesátých let nadšenou knihu o tom, co všechno tam viděl a zažil, čekal na její vydání v Praze skoro deset let (Průmysl a postup výroby jeho v působení svém ku blahobytu a svobodě lidu zvláště pracujícího; tiskem 1860).

Situace se začala měnit až v šedesátých letech 19. století, kdy v souvislosti s pádem tzv. Bachova absolutismu došlo k uvolnění společenských a hospodářských poměrů. Čechy a Morava tehdy zažily první velkou podnikatelskou horečku, kterou v roce 1873 sice zbrzdil pád vídeňské burzy, jednou nastoupená expanze už se ale nedala zastavit.

Starou venkovskou velkostatkářskou šlechtu, určující po staletí podnikání v českých zemích, během dvou tří desítek let vystřídala nová elita, vzešlá z buržoazního prostředí. Zajímavé je, že rodilí Češi v ní dlouho neměli vrch, i jejich vlastní političtí a hospodářští představitelé v té době často mínili, že Čechům podnikatelský duch není vlastní. Ještě na samém konci 19. století psal ekonom (a Riegerův zeť) Albín Bráf, že Češi neradi riskují; to spíš vyhledávají pozice bez odpovědnosti, kde se mohou věnovat zahálce. Němci a židé si podle Bráfa počínají energičtěji.

Už bylo naznačeno, že židovská tak náhle se projevivší podnikatelská energie byla zčásti plodem energie nuceně akumulované v dobách, kdy prostor pro životní aktivity byl u židů minimální. Ke slovu však přišly i židovské ctnosti.

Sociolog Max Weber ve 20. století s ohlasem tvrdil, že kapitalismus vděčí za svůj historický úspěch ctnostem protestantským, jež žádaly víc než tradiční křesťanské ora et labora, modli se a pracuj. Typickým kapitalistou, tvůrcem epochy, byl podle Webera, zjednodušeně řečeno, puritán, který tvorbu hodnot spojil s ochotou k osobním obětem.

Bylo pozoruhodné, v čem všem se novodobí puritáni podobali svým současníkům židům: ti i oni komunikovali s Bohem po demokraticku přímo, bez zprostředkující role (vele)kněze, ti i oni se cítili „národem knihy“ (Starého či Nového zákona), o jejíž demokratický výklad opřeli i svůj náhle tak vitální pozemský světonázor.

Odchod židů z ghett z nich vytvořil svobodné individuality podobné svobodným puritánským nežidům, což na obou stranách shodně doprovázel přesun od náboženské víry směrem k její sekulární náhražce. Stará společenská polarita mezi křesťany a židy se nyní transformovala do podstatně složitějšího schématu, jehož členy se staly všechny tak náhle se zrodivší národy. Mezi nimi všemi zůstávali rozprostřeni židé, kteří jako jediní, a zdálo se, že navždy, pozici národa ztratili.

Kdo si víc váží své svobody? Ten, kdo ji vnímá jako novou a v zásadě logickou etapu na své vlastní vzestupné cestě, tak jak se v 19. století chápali nežidé? Nebo ten, kdo si jako žid po staletí pobyl v nesvobodě, a rozumí tedy možná názorněji než jeho nežidovský konkurent, že co se jeví jako vzestup, může být také obyčejným pohybem v kruhu? A že tedy jednou získané svobody lze zase ztratit?

„Židé byli nejen ztělesněním rozumu a pokroku – byli také jejich nejhlasitějšími a nejvěrnějšími stoupenci,“ napsal ve své knize Židovské století rusko-americký židovský historik Yuri Slezkine. „Volili liberální strany, argumentovali ve prospěch svobod jednotlivce a věrně sloužili těm státům, které jim to umožňovaly.“

Nikdo neměl tolik důvodů k zaujímání a obhajobě liberálních pozic jako židé, nositelé specifické historické zkušenosti. Nejvíc získali, nejvíc tedy mohli ztratit – a byli si toho často vědomi. Zřejmě proto pohled na český liberalismus 19. a první poloviny 20. století občas jako by říkal, že nebýt židů, nebylo by tehdy v této oblasti lidského konání u nás moc co řešit.

Zde je třeba pro úplnost dodat, že zrušení ghett nebylo jen opatřením revolučním. Kromě toho, že židé tehdy získali svobodu, ponechali si i pod náporem liberálního světa řadu svých tradic, hodnotových vzorců, pod jejichž vlivem vyrostli. Zůstali „národem knihy“, který skoro neznal lidi bez vzdělání, lidi, pro které rozumem stvořené a vyřčené slovo bylo skutečností schopnou významově soupeřit se světem přírody. I jako silné individuality, které nyní měly kde se rozmáchnout, zůstali židé z velké většiny věrní další své tradici, a sice rodině. Jakkoli se jejich rodiny a firmy rozrůstaly a přerůstaly v dynastie a impéria, snažili se udržet a obvykle udrželi obojí pohromadě.

Většinová společnost za svobodu jim poskytnutou chtěla maličkost: aby přestali být židy, aby se rozplynuli ve všech těch národech, ve kterých se právě rozptýleně nacházeli. V demokratických státech, jako byla první Československá republika, mohla podobná perspektiva působit dokonce svůdně. Masarykova ČSR ústavou z roku 1920 jako první stát na světě zavedla židovskou národnost, ke které se při prvním sčítání lidu přihlásilo přes sto osmdesát tisíc lidí. Asimilační tendence však ani potom neustaly: zejména na české, ale také na německé straně (tam do roku 1933).

Častý názor českojazyčných židů zněl, že pro židy není na světě lepšího státu, než jakým je Masarykova republika. „Český stát je duševní. Proto bude státem práva. Proto je můj Sion Praha,“ psal už na konci roku 1918 vlivný českožidovský spisovatel Jindřich Kohn. O míře židovské identifikace s tímto státem svědčila jak celá meziválečná československá kultura, tak třeba rostoucí počet česko-židovských sňatků, mnohem vyšší než ve všech sousedních zemích (ale také vyšší než na Slovensku a na Podkarpatské Rusi).

Ten stát židovské naděje nakonec zklamal, ale to je jiná a známá historie. Dříve než skončila, zapsali se židé v českých zemích do vývoje podnikání nepřehlédnutelným způsobem. S jejich přispěním Češi, v polovině 19. století převážně venkovský národ, přenesli svůj život do měst, která společně učinili centry moderních, civilizačně vyspělých aglomerací.

Najednou byli všude vidět nejenom židovští průmyslníci, ale také lékaři, advokáti, stavitelé. Zbylo po nich hodně dobrého a trvalého. Jejich památka nesmí být zapomenuta.

Na závěr pravopisná poznámka: stejně jako v ostatních svých knihách, píšu i v této knize slovo „žid“, „židovský“ apod. vždycky důsledně s malým „ž“. Židovství znamená příslušnost k širší než národní nebo náboženské komunitě. Dovoluje vyjadřovat se různými jazyky a věřit v různé bohy, popřípadě nevěřit v boha žádného. Židé jsou víc než jedním z mnoha národů (jejichž vznik jinak o staletí předstihli). Jsou kmenem, nebo také, jak napsal už zmíněný Jinřich Kohn, „mnohonárodním rodem“. Díky tomu mohli a mohou žít jak svou židovskou kmenovou, tak nežidovskou národní identitou. Jak to na jednom místě této knihy říká podnikatel Bohumil Bondy: „Jsem žid a Čech.“

ČTYŘI GENERACE ŽELEZÁŘŮ – Pražští Bondyové 1850–1948

Příjmení Bondy, řidčeji také Bondi, kdysi patřilo zejména ve střední a západní Evropě u židů k těm nejčastějším. Jeho etymologie se většinou odvozuje z latinského přání „bonus dies“, dobrého dne, a pojmenovává tedy člověka, který by se měl vyznačovat přívětivostí a pozitivním vztahem k životu.

Dějiny židovského podnikání v českých zemích znají dlouhou řadu nositelů tohoto příjmení. Z nich hospodářsky nejvýznamnější a nejvlivnější rod pražských Bondyů působil po více než čtyři generace v Praze a po většinu té doby byl intenzivně spjat s českým živlem a jeho národnostním probuzením a zápasem.

Za zakladatele této novodobé podnikatelské dynastie pražských Bondyů bývá považován Lazar Gabriel Bondy (1800–1859), který si v první polovině 19. století v pražském ghettu založil a provozoval obchod, od roku 1848 rozvíjející se velkoobchod železářským zbožím. Prosperující živnost ho učinila zámožným měšťanem, což v závěru života manifestoval nájmem velkého bytu na jedné z nejlepších pražských adres: Na Příkopě (tehdejších Am Graben), v domě U černé růže, nedlouho předtím proměněném ve výstavní klasicistní palác podle návrhu architekta Johanna Heinricha Frenzela. (Název U černé růže nesl už prapůvodní dům, který na tomto místě stával v 15. století, a odkazuje pravděpodobně k okultním a alchymistickým mystériím, jež se zde provozovala.)

Po roce 1848, když bylo židům umožněno podnikat mimo ghetto, se Lazar Bondy rozhodl, že sortiment, který ve velkém prodává, začne také vyrábět. Najal železnou huť v Břasích na Rokycansku, v srdci tehdejší průmyslové oblasti, známé po staletí těžbou černého uhlí a na ni navazujícím hutním a sklářským průmyslem. Stal se tak prvním ve své linii Bondyů, který se z obchodníka s komoditami přeorientoval také na výrobce, tvůrce materiálních hodnot.

S manželkou Judith, rozenou Reachovou, měl čtyři děti: Emanuela Salomona, Franze, Gottlieba a Rosalii. Podnikatelského ducha po něm zdědili nejstarší Salomon a také Gottlieb; o jejich rostoucím vlivu ve firmě brzy vypovídal její nový název Lazar G. Bondy a synové.

Gottlieb Bondy v ní začal pracovat jako osmnáctiletý v roce 1850. Otec, připoutaný k pražskému velkoobchodu, jehož dědicem chtěl učinit nejstaršího Salomona, svázal mladšího Gottlieba s čerstvou rodinnou akvizicí, břaskou hutí. Bylo to gesto pro všechny zúčastněné riskantní, ale zároveň vlastně logické. Buď Gottlieb úkol, s jakým v rodině dosud nikdo neměl zvláštní zkušenosti, zvládne a vyroste od samého začátku ve skutečného průmyslníka, založí druhou a ještě lepší generaci rodiny. Anebo selže, a v tom případě ponese cejch poraženého jen on sám, srdce Bondyů v Praze zůstane jeho prohrou nedotčeno.

Gottlieb nebyl v oboru úplným nováčkem, na pražské reálce, kde předtím studoval, nejlépe prospíval v technických předmětech. V Břasích se chytil, naučil se rozumět výrobě železa a navzdory jeho skoro ještě chlapeckému věku se brzy zjistilo, že umí organizovat práci druhých s využitím správného druhu autority: poslouchali ho, a zároveň jim nebránil v jejich vlastní iniciativě.

Po dvou letech ho tedy otec poslal na zkušenou po průmyslových závodech Německa, Belgie a Itálie, a když se syn vrátil, svěřil mu, dvacetiletému, funkci prokuristy, tedy člověka právně odpovědného za reprezentaci celého závodu.

Do té doby bylo pro židovské podnikatele v Čechách samozřejmostí pohybovat se v německém jazykovém prostředí – protože to byl jazyk obchodu a podnikání vůbec. Po roce 1848 se situace začala měnit; nejdřív, za vlády autoritativního ministra vnitra Bacha, pomalu; od roku 1859, kdy byl Bach odstaven, podstatně rychleji.

Otec Bondy stačil zažít jenom první červánky tohoto procesu, v roce 1859 zemřel. Rodinný podnik odkázal synům Salomonovi a Gottliebovi, kteří ho vedli nejprve společně, v roce 1866 pak mladší a schopnější Gottlieb bratra vyplatil a nadále řídil firmu jako jediný majitel.

V té době už k ní patřila také železárna v blízkosti hlavního města, kterou Gottlieb vybudoval v šedesátých letech 19. století; stávala v Praze-Bubnech proti budově pozdějších Elektrických podniků hlavního města Prahy (a ještě pozdějších Dopravních podniků, v současnosti tam sídlí soukromá firma); v roce 1977 vzal areál zasvé při stavbě pražské magistrály.

Firmu Pražany přezdívanou „bondovka“ její nový majitel rozšiřoval, až z ní udělal továrnu, která vyráběla široký železářský sortiment pro průmysl, živnostníky i pro domácí uživatele. Na těžkou strojařinu (parní stroje apod.) zde byly firmy jako Breitfeld, Daněk a spol.; na dráty, tyčovinu, traverzy, hřídele, strojní díly atd. továrna Gottlieba Bondyho.

Rychle expandovala, v osmdesátých letech 19. století už v ní pracovalo na čtyři sta dělníků. Ani tak zdaleka nestačila pokrývat všechny požadavky zákazníků, často i z odlehlých koutů předlitavské poloviny rakouské říše a čím dál častěji i z ciziny. V roce 1892 tak Bondy spoluzaložil novou velkou železárnu v Zenici v Bosně a Hercegovině, nedlouho předtím Rakouskem anektované.

Stejně důležité jako samotné Bondyho podnikání bylo, že s lety se transformovalo i jeho češství: z podnikatele zemsky českého (u něhož na jazykové ani národnostní příslušnosti příliš nezáleželo) se stal podnikatelem českým v národnostním smyslu, což další spojení s národem německým už vylučovalo. Symbolizovala to proměna jeho původního německého vlastního jména Gottlieb v Bohumila Bondyho, s nímž podnikatel vstoupil i do politické historie střední Evropy.

Až do roku 1848 mohli mít obyvatelé českých zemí pocit, že tvoří jednotnou masu obyvatelstva, sloužící věrně témuž panovníkovi. V průběhu revolučního roku se však oba zemské národy, český a německý, rozestoupily a jejich příslušníci zjistili, že jejich nově probuzená a objevená nacionalita je vede k zápasu o vliv v zemi, ve stylu kdo s koho.

Židé se v tomto náhle národnostně svářícím se světě ocitli v nezáviděníhodné pozici. Dosud stačila jejich loajalita k systému, který akceptovali tím raději, čím víc liberálních prvků v něm postupně přibývalo. V nové situaci národnostního boje se však od nich navíc začalo žádat, aby se také vymezili, zda jsou Češi, nebo Němci. Jedno, nebo druhé. Přičemž každá z těchto voleb automaticky znamenala podporu jen jedné národnostní skupiny a nepřátelství té zbývající.

Jedním z nejvýznamnějších bojišť tohoto zápasu byla také ekonomika a v ní průmysl jako její nejprudčeji se rozvíjející oblast. Podnikatelé se spojovali do profesních sdružení, obchodních a živnostenských komor, které se od roku 1850 ustavovaly v každém větším městě. Svým vlivem na příslušné regionální správy a poté, co začaly spolupracovat mezi sebou, i na český a moravský zemský sněm, působily postupně také na politiku. Nejvíce ta nejvlivnější z nich, obchodní a živnostenská komora se sídlem v Praze.

Až do roku 1861, v době, kdy veřejný život zůstával paralyzovaný, vedla pražská komora navenek nekonfliktní agendu, smířlivě dvojjazyčnou: kdo z českých podnikatelů chtěl, mohl komunikovat česky, ačkoliv tím vytvářel četné obtíže, většina komory byla německá. Protože ale komora podle stanoveného klíče vysílala své zástupce do českého zemského sněmu (byl to příklad konkrétního vlivu v rozhodování týkajícím se českých zemí), nebylo lhostejné, budou-li reprezentanty komory Češi, nebo Němci.

V takové situaci začal zápas o „duše“ a hlasy židovských podnikatelů v komoře zastoupených: to, na jakou stranu se přikloní, mělo mít podstatný vliv na rozhodování, budou-li se české země v blízké budoucnosti rozvíjet spíš v českém, nebo německém zájmu. Oba podnikatelské světy, český i německý, si tedy začaly židovské kolegy předcházet, a zároveň jim začaly i hrozit. Přikloní-li se na jejich stranu a stanou se buď Čechy, nebo Němci, dobře se jim povede, v opačném případě budou zavrženi. Z už zrozeného nacionalismu se zvolna rodilo i jeho dítě: moderní antisemitismus.

Etničtí Němci byli německojazyčným židům líčeni ze strany Čechů jako lidé, kteří židy skoro bez výjimky nenávidí; dokonce i němečtí liberálové prý jsou nepřáteli (protože na prvním místě konkurenty) židovských liberálů v Čechách. (Proč by konkurenty židovských podnikatelů nemohli být také Češi, už se v duchu této logiky neřešilo.) Když prý Němci židovské podnikatele nepotřebují, tak je odkopnou: navrhovali ale snad Češi něco jiného? Jak Němci, tak Češi po židech nyní chtěli konečné rozhodnutí, na jaké straně stojí. Jinými slovy asimilaci buď v prvním, nebo v druhém národě.

Nebyl to tehdy ve všech případech nutně antisemitismus – byť podtext, že by taky mohlo být mnohem hůř, byl vesměs přítomen a neřešila se otázka, zda po uskutečnění asimilační volby bude člověk moci být Čechem a židem současně, nebo zda bude požadováno, aby na židovskou tradici v sobě úplně zapomněl. Židé zpravidla doufali, že vzedmuté vlny nacionalismu se časem zase uklidní a zbude, co předcházelo. Tedy liberalismus, pro který etnikum nemá význam, určující je svoboda každé lidské individuality.

„Jsem žid a Čech,“ říkal Bohumil Bondy, obojí se stejnou hrdostí a také s totožnou nadějí, že tato dvojdomá tolerance bude trvat. Vývoj však šel bohužel jinou cestou a nacionalismus se upevnil – což časem ve střední Evropě vzedmulo vlnu násilí nejprve proti židům, kteří se odmítli asimilovat se správným národem, a potom i proti těm ostatním.

Klíčovou osobností při prosazování moderní českožidovské myšlenky byl právě Bohumil Bondy, kterého jeho profesní a společenské schopnosti v roce 1881 vynesly až do čela pražské obchodní a průmyslové komory. Stal se jejím prvním českojazyčným předsedou; Češi se jeho vítězstvím ujali vedení a díky změně volebních pravidel, o kterou se Bondy rovněž zasloužil, se pak v čele udrželi až do zániku monarchie. Ve sboru, kam Češi dlouho měli přístup jenom jako živnostníci, nikoli už ve vyšší kategorii obchodníků, dosáhli úplné kontroly, která znamenala třeba nový a mnohem větší důraz na rozvoj lodní a železniční dopravy, jež více pomáhala firmám z českého vnitrozemí.

Bohumil Bondy se osobně zasloužil o velké dopravní projekty, jako bylo rozšíření železniční sítě, usplavnění Vltavy a Labe, stavba pražského holešovického přístavu, lepší dopravní propojení hlavního města s lázeňským trojúhelníkem Karlovy Vary – Mariánské Lázně – Františkovy Lázně atd. V Praze nechal postavit řadu budov; jedna z těch nejzajímavějších stojí na rohu ulic Na Poříčí a Těšnov: dům, projektovaný v novorenesančním stylu Františkem Kindlem, vyniká plastickou výzdobou fasády i části vnitřních prostor, jejichž autorem byl sochař Bohuslav Schnirch. Kromě série alegorických reliéfů fasáda poutá pozornost galerií bust stavitelů spjatých svou tvorbou s územím Čech: od Matyáše z Arrasu a Petra Parléře přes Matěje Rejska a Carla Luraga až po Jana Bernarda Fischera z Erlachu nebo Kiliána Ignáce Dientzenhofera.

Bohumil Bondy. Průmyslník nesčetných vizí, který jako by vypadl ze stránek Verneova románu. Ale také člověk, kterému to myslelo svrchovaně politicky – jako židu i Čechovi v německém světě.

Češi jiných profesí situaci v pražské obchodní a průmyslové komoře vnímali jako povzbuzení a ukazatel cesty pro své vlastní úsilí: jde to. V té době už se Bohumil Bondy účastnil českého veřejného života i na četných dalších úrovních; v roce 1863 byl poprvé zvolen do pražského zastupitelstva a zůstal v něm dvacet let. Jako člen pražské městské rady se zasloužil o uskutečnění řady dalších důležitých podnikatelských projektů, například o stavbu mostu císaře Františka Josefa I. v letech 1865–1868 (v místech, kudy dnes přes Vltavu vede most Štefánikův), o vybudování první pražské obecní plynárny apod.

Bondyho čeští současníci řadili k jeho vlasteneckým činům i odvážnou iniciativu z roku 1866, kdy se české země staly dějištěm prusko-rakouské války, zakončené rakouskou porážkou v bitvě u Sadové. Bondy tehdy přijal roli prostředníka ve vyjednávání mezi panovnickým domem a pražskou radnicí na jedné straně a pruským vojenským velením na straně druhé: jménem pražského magistrátu, v doprovodu svého kolegy z rady V. Kriesche, podnikl obtížnou cestu oklikou přes Plzeň, České Budějovice a Linec do Vídně, čímž se mu jednak podařilo vyvézt z Prahy městskou pokladnu, jednak vymoci u císaře podporu vůči rekvizicím, které v hlavním městě vyžadoval pruský generálmajor Rosenberg z Grusczynských. Prusové nakonec sice do Prahy vstoupili, místo původně očekávaného plenění však následoval poměrně spořádaný pobyt, který navíc po osmi týdnech skončil; podstatná část zásluh za to náležela Bondymu.

Ve své podnikatelské generaci Bohumil Bondy proslul také jako muž, který se rád, často a s ohlasem vyjadřoval i perem, většinou na stránkách staročeského německojazyčného deníku Politik (kde býval jeho častým spoluautorem českoněmecký básník Siegfried Kapper) a od roku 1883 v česky psané Národní politice.

Byl členem tolika českých organizací a spolků, že nemohlo být v lidských silách účastnit se činnosti ani poloviny z nich. Přijímal účast, protože se jejich prostřednictvím integroval v české společnosti, ale především proto, aby české spolky hmotně a morálně podporoval. Patřil k zakládajícím členům spolku na podporu českých spisovatelů Svatobor, Muzea Království českého (pozdějšího Národního muzea), Měšťanské besedy, pěveckého sboru Hlahol, tělovýchovné jednoty Sokol, Akademického čtenářského spolku, Sboru pro postavení Národního divadla a pozdějšího Družstva Národního divadla, Ústřední matice školské, ale třeba také Paroplavební společnosti v Praze atd. atd. – až po všechny myslitelné spolky v Bubnech a Holešovicích, pražských periferiích, které byly jeho pracovištěm a bydlištěm.

V té době už patřil k váženým pražským měšťanům; portrétovali ho přední výtvarní umělci jeho doby, bustu mu vytvořil Josef Václav Myslbek. Jeho vztah k umění se neomezoval jenom na mecenášství; osvojil si další chvalitebné zvyky své podnikatelské vrstvy, třeba sbírání výrobků uměleckých řemesel. Šel v tom ve stopách svého přítele podnikatele Vojtěcha rytíře Lanny, jehož soukromá sbírka v závěru 19. století posloužila jako základ kolekce nově založeného Uměleckoprůmyslového muzea. A podobně jako Vojtěch Lanna, i Bohumil Bondy uměl být tomuto muzeu svým vlivem a podporou prospěšný – ať už při vzniku jeho původní, svou podstatou vlastně ještě provizorní expozice v Rudolfinu (od roku 1886), nebo hlavně po otevření samostatné muzejní budovy v roce 1900.

Jako vlivný pražský radní se Bohumil Bondy podstatně zasloužil také o uspořádání a zejména o fenomenální úspěch Zemské jubilejní výstavy v roce 1891. Akce naplánované k 100. výročí první české průmyslové výstavy v Klementinu v roce 1791 se původně měli zúčastnit jak čeští, tak němečtí podnikatelé z českých zemí. Ti druzí nakonec ve fázi rozběhnutých příprav odřekli; událost, která se měla stát českým fiaskem, však naopak přerostla v český triumf. Během pěti měsíců ji zhlédlo dva a půl milionu návštěvníků, kteří obdivovali Průmyslový palác, tzv. Strojovnu (expozici představující úspěchy těžkého průmyslu), Křižíkovu fontánu a další do té doby nevídané věci.

Konečně jako hrdý českojazyčný žid usiloval Bohumil Bondy také o společenské propojení obou identit, jmenovitě o to, aby se židovské bohoslužby konaly také v českém jazyce. To byl v Praze dlouho problém, který pomohl vyřešit až vzdálený bratranec Bohumila Bondyho Filip Bondy (1830–1907), potomek venkovské větve Bondyů s rodinnými kořeny na Benešovsku. Tento muž, čechofil, který se už na studiích odmítal vzdělávat v němčině, přesto v roce 1857 získal na pražské Karlo-Ferdinandově univerzitě doktorát z filosofie a mimoto soukromě absolvoval rabínská studia. Jako rabín pak působil dlouho na českém venkově, teprve později se přesunul do Prahy, kde v Pinkasově synagoze vykonal 25. dubna 1885 první českožidovskou bohoslužbu.

Oběma Bondyům záleželo na tom, aby českožidovské hnutí nebylo jen hnutím laickým a asimilačním, ale aby si podrželo náboženský obsah. Když v roce 1876 vznikla první českožidovská organizace, vzdělanecký Spolek českých akademiků židů, byli u toho opět oba, podobně jako o pět let později při založení dalšího českožidovského spolku Or tomid (v hebrejštině Věčné světlo).

V pražské židovské komunitě, která na konci 19. století už ve značné míře mluvila a psala česky, až do roku 1918 převažoval názor, že židovské obřady by se měly i nadále odbývat v jazycích, v jakých se tak ve střední Evropě dělo po generace, tedy zejména v němčině. Spolek Or tomid se zasazoval o obřady v hebrejštině a češtině. Protože v žádné synagoze nebyli ochotní k pravidelným bohoslužbám v těchto jazycích přistoupit, pronajali členové spolku místnost v hotelu Stein v Jindřišské ulici a zřídili v ní modlitebnu. Za rabína v ní byl ustaven Filip Bondy, Bohumil Bondy se staral o finanční zajištění provozu.

Bylo pak zcela v řádu věcí, když Bohumil Bondy při sčítání lidu v letech 1880 i 1890 uvedl jako obcovací jazyk svůj, všech rodinných příslušníků, a dokonce i služebnictva češtinu – s jedinou, zato významnou výjimkou: jeho manželka, původem z Vídně, se po celý život jazykově deklarovala jako Němka. Během hilsneriády (1899–1900) a zejména po ní se Bohumil Bondy několikrát veřejně vyslovil proti pověře o židovské rituální vraždě, a odlišil se tak od stanoviska většiny představitelů tehdejší židovské obce, kteří radili v rozjitřené situaci vyčkávat a raději na sebe neupozorňovat.

Svůj celoživotní zájem o dějiny židů ve střední Evropě Bohumil Bondy nakonec zúročil vydáním rozsáhlé komentované sbírky dokumentů nazvané K historii Židů v Čechách, na Moravě a ve Slezsku. Monumentální dílo připravil spolu s ředitelem Českého archivu Františkem Dvorským a v roce 1906 vydal vlastním nákladem. Jakkoli šlo o práci poplatnou dobovým badatelským možnostem (a z dnešního pohledu tedy neúplnou a k věrohodnosti některých dobových pramenů nedosti kritickou), ve své době byla dílem průlomovým – které už tím, že shromáždilo dokumenty z let 906–1620, přispělo podstatným způsobem k poznání židovské historie a k sebeuvědomění novodobé židovské populace. Z knihy jasně vyplývalo, že židé jsou v českých zemích po staletí doma a že je absurdní označovat je za vetřelce.

Od roku 1857 byl Bohumil Bondy ženatý se Simonettou, rozenou Wienerovou, a měl s ní dva syny, Otta (1859–1913) a Léona (1860–1923). Rodinnou firmu L. G. Bondy (podle zakladatele rodu Lazara Gabriela Bondyho) na ně postupně převáděl už od osmdesátých let 19. století. Osobní majetek mezi ně rozdělil rovným dílem, přál si však, aby i ten dál spravovali společně – takže například rodinné sídlo, bubenečskou vilu Bianca, měl každý ze synů i s rodinou obývat vždy ob rok.

Bohumil Bondy také synům přikázal, aby rukou společnou a nerozdílnou pokračovali v jeho mecenášství: jménem Bohumila Bondyho měl každý syn ročně vynaložit nejméně padesát tisíc korun na dobročinné účely. Zajímavým, pro dobové testamenty majetných mužů však poměrně příznačným detailem bylo také ustanovení povinnosti vyplácet roční důchod dvojici průmyslníkových milostnic, Marii von Adamović z jadranské Portorože a člence operního souboru Národního divadla Františce Černohlávkové z Kolína nad Labem. První měla dostávat doživotní roční rentu dva tisíce čtyři sta a druhá dva tisíce korun. Dvojí různě vyměřená částka se zdála svědčit o tom, že zůstavitel si svou schopnost diferencovat uchoval do posledního dechu.

Právník a spisovatel Viktor Teytz o Bohumilu Bondym po jeho smrti v roce 1907 napsal v nekrologu, otištěném v Kalendáři českožidovském, emfaticky: „Čeští židé k němu lnuli vždy zvláštní láskou a obdivem. Bylť ztělesněním a zářivým vzorem snah českožidovských.“ Nepatřil prý k židovským podnikatelům, kteří shromažďovali bohatství hlavně v naději, že jejich okolí kvůli tomu zapomene na to, že jsou židy. „Bondy naopak hlásil se otevřeně k židovství, byl také židem nábožensky, ovšem liberálním a pokrokovým. Byl Čechem v plném a nejkrásnějším slova smyslu, a proto neviděl, proč by se nehlásil ke svému židovskému původu.“

Po jeho smrti bylo také napsáno: „Žádný žid v Praze neměl tak slavný pohřeb jako Bohumil Bondy, rytíř a komtur s hvězdou Řádu císaře Františka Josefa I.“ Od té doby odpočívá v rodinné hrobce, navržené rodinným architektem Josefem Fantou, na Novém židovském hřbitově v Praze na Olšanech. Úctyhodný náhrobek připomíná doby, kdy svět ještě nestál na hlavě, ale na obou nohou, a kdy se dalo odcházet ze světa s pocitem, že by tomu takto mohlo být navždy.

Asi nejplastičtější svědectví o dětství jeho synů Otta a Léona Bondyových podal muž, od něhož by to jinak nikdo nečekal: Josef Srb-Debrnov, známý zejména znalcům klasické hudby jako blízký přítel skladatele Bedřicha Smetany, zejména v posledním, trpkém období jeho života, o němž také podal pozoruhodné literární svědectví.

Zaznamenal však i to, jak v letech 1867–1875 působil jako vychovatel v rodině Bohumila Bondyho. Jeho syny „zdědil“ v době, kdy jim bylo sedm a šest let; převzal je po svém předchůdci, který uměl jen německy, a od jejich otce dostal za úkol vychovat je v českém jazyce; otec na to byl v rodině sám, matka, ač původem také z české rodiny, se ve Vídni poněmčila a česky neuměla.

Hrobka Bondyho rodiny od Josefa Fanty na Novém židovském hřbitově v Praze, stav z roku 1907.

Domácí výchova trvala každý den dopoledne od devíti do jedenácti hodin, odpoledne od dvou do čtyř; mimoto vychovatel chodil s hochy dvakrát denně na procházku a trávil s nimi i spoustu dalšího času. „Brzo počal jsem jim diktovat staré báje české o Krokovi, Libuši atd. po německu,“ vzpomínal, „a znenáhla jsem je učil počítat česky. Asi za tři měsíce mi pravil pan Bondy, že hoši v češtině málo prospívají, a tu jsem mu sdělil, jen aby měl strpení, že ten převrat nedá se tak rychle provést. Hoši se učili rádi a brzo měli již v paměti větší počet slov, koncem prvního roku již mohli s tatínkem česky hovořit. Když byla přítomna paní, tu arciť mluvilo se pouze německy.“

Byl to vlastně heroický úkol vychovávat jako Čechy děti, jejichž matka tomuto plánu podle všeho nebyla nakloněna. Ale pomohlo, když synové po čase nastoupili na českou reálku, kde byli obklopeni českými spolužáky.

Učitel s rodinou zažil i stěhování z domu na Poříčí do paláce Černá růže, do bytu po dědovi Mosesu Bondym, který Bohumil Bondy nechal v letech 1884–1886 zadaptovat pro dvougenerační rodinu. Interiéry prvního patra nechal vyzdobit novorenesančními malbami Josefa Fanty a četnými okrasnými prvky (mřížemi, zábradlími apod.), vyrobenými ve vlastní železářské továrně.

Rodina žila na Příkopech v samém středu tehdy německého korza, ale ve svém vlastním česky buržoazním světě, který si pro sebe vytvořila. Patřilo k tomu i pravidelné domácí provozování kvartetní hudby. Oba Bondyho synové se učili na klavír u pražských učitelů Chluma a Vaňause, což prý je moc nebavilo. Otto, který měl k hudbě blíž, mimoto chodil také na hodiny zpěvu ke skladateli Karlu Bendlovi a k učiteli Wilfestovi na hodiny hry na violoncello.

Oba, jak už naznačeno, přebírali otcovskou firmu po částech už od roku 1886, v souvislosti s tím, jak se otec nechával pohlcovat společenským a politickým životem. Nedochovaly se podrobnější informace o tom, jak si mezi sebou řízení firmy rozdělili; jisté je, že ji kormidlovali navenek svorně skoro tři desetiletí, až do předčasné smrti staršího bratra Otta v roce 1913. Původní železárnu rozšířili ještě o mostárnu; jejich firma patřila k největším výrobcům oceli a ocelových konstrukcí v Rakousko-Uhersku a také v prvních poválečných letech v Československu; z jejích komponent byly zbudovány například haly Nádraží Františka Josefa I. (dnešního Hlavního nádraží) v Praze. S přibývajícími lety rostl také význam „pobočky“ v bosenské Zenici, odkud se přes terstský přístav dál do světa dostávaly kolejnice, ocelové mostní konstrukce a časem i lodní skelety a součásti strojů vyžadovaných válečným průmyslem.

Po roce 1918 byla továrna L. G. Bondy přeměněna v železářskou akciovou společnost Ferra. Jako nové sídlo této firmy pak ve dvacátých letech vznikl v ulici Na Florenci palác Ferra, navržený ve funkcionalistickém duchu architektem Josefem Karlem Říhou, žákem Jana Kotěry (budova dnes patří Akademii věd ČR a sídlí v ní několik jejích humanitních a společenskovědních ústavů). Ve stejné době společnost vybudovala také rozsáhlý skladištní a administrativní areál v Holešovicích, který dodnes existuje a funguje prakticky v původní architektonicky a technicky pozoruhodné podobě. Z areálu vedla vlečka, po které byla tovární produkce dopravována dál přes Buštěhradskou dráhu směrem na Kladno, Německo a často i dál do světa.

Vitráže paláce Černá růže, pražského sídla Bondyho rodiny.

Interiéry paláce nesou stopy jak někdejšího klasicistního vybavení, tak hlavně modernizací provedených koncem 19. století pod patronací architekta a všestranného výtvarného umělce Josefa Fanty.

Zejména v 19. století se rodina Bondyů zasloužila o rozvoj železničního stavitelství u nás. Pro celé území Rakousko-Uherska i pro cizinu dodávala kolejnice, mostní konstrukce i nádražní skelety (například nádraží Františka Josefa I., dnešního Hlavního nádraží v Praze).

Z obou synů Bohumila Bondyho se jako ten, kdo víc vstoupil do otcovské tradice, jevil Léon Bondy, především svým po otci zděděným přesahem do společenského a politického světa. Studoval nejdřív na Vysokém učení technickém v Praze a pak na Důlní akademii ve štýrském Leobenu. Vzdělaný v hutnictví a strojírenství projel potom po otcovském vzoru Evropu a Ameriku, a když se po roce vrátil, začal po otci přebírat kromě firmy i jeho veřejné závazky. Od roku 1902 i on spojil svůj život s pražskou obchodní a živnostenskou komorou, ve které v následujících letech zastával funkce předsedy a místopředsedy. Podobně jako otec také o podnikání často a zasvěceně psal a přednášel.

Kromě vlastní firmy začal ovlivňovat i činnost dalších průmyslových a finančních uskupení. V roce 1898 spoluzakládal Českou průmyslovou banku, která se měla starat o dostatek kapitálu českých investorů v průmyslové výrobě. Jeho pozice mezi českými průmyslníky ho přivedla do kontaktů s politiky; po otci převzal styky s mladočechy, a poté, co se v letech 1918–1919 přetvořili v národní demokraty, také s nimi. Zlé jazyky později říkaly, že nikoli náhodou pražský příbytek národnědemokratického předáka Karla Kramáře, tzv. Kramářova vila, připomíná slapský zámek rodu Bondyů; obě strany nacházely inspiraci jedna v druhé i v četných dalších ohledech.

Léon Bondy. Dotáhl to na jednoho z nejvlivnějších českých ekonomů po vzniku ČSR a stal se rádcem prezidenta Masaryka.

Skutečnost, že byl od roku 1908 členem správní rady vídeňské „odbočky“ mezinárodní pojišťovací společnosti Lloyd´s, Léonu Bondymu zejména za první světové války umožňovala i na několik měsíců mizet z Prahy a vyhýbat se tak plnění příkazů rakouského ministerstva války. Opakovaně nacházel azyl v Terstu, kde oficiálně dohlížel na stavbu nákladních parolodí, nebo v Nassenfussu (Mokronogu v dnešním Slovinsku), kde se měl starat o budování železných dolů.

Po otci Léon Bondy zdědil i jeho záliby, především vztah k uměleckořemeslným památkám. Dál významně rozšířil otcovské sbírky, zejména v oblasti uměleckého kovářství, litiny a zvonařství, zajímal se ale také o historické zbraně, sklo a keramiku. Byl jak dárcem, tak (od roku 1903) členem kuratoria pražského Uměleckoprůmyslového muzea – jemuž, opět stejně jako otec, podstatnou část svých sbírek nakonec daroval.

Jeho po otci zděděná činnost v českožidovském hnutí a podpora T. G. Masaryka v období hilsneriády i po něm vytvořily mezi oběma muži přátelství, které přetrvalo i v dobách, kdy se Masaryk stal prezidentem. Zejména v prvních letech nového Československa patřil Léon Bondy k úzkému kruhu ekonomů, jimž prezident, který se do té doby národohospodářstvím nezabýval a neorientoval se v něm, naslouchal.

Asi nejzajímavější svůj příspěvek na toto téma, publikovaný 27. prosince 1918 v týdeníku Rozhled, zaslal Bondy prezidentovi hned v prvních dnech po jeho návratu do vlasti. Jako vůbec první československý národohospodář v článku otevřel otázku nové československé měny, která i po vzniku státu zůstávala propojená s měnou zaniklého rakousko-uherského státu – aniž nad ní československý stát měl kontrolu, protože rakouská státní banka „řešila“ složitou poválečnou situaci tiskem inflačních bankovek. Ty se přelévaly přes hranice do Československa a začínaly inflačně působit také tam.

Léon Bondy jako jeden z prvních napsal, že nové československé peněžnictví potřebuje nový orgán, Národní banku, jejímž prvním grandiózním úkolem bude oddělit československou měnu od rakouské, „z bezcenných rakouských bankovek udělat československé státovky“, a tím zredukovat dosud nebezpečně rostoucí množství oběživa v zemi.

„De facto vydáváme dnes naše zlato – uhlí, potraviny atd. – do sousedních zemí, jejichž osud zůstává nejistý, a dostáváme odtamtud bezcenné papírové koruny,“ psal Bondy. Navrhl dokonce, jak konkrétně to změnit: „Buď okolkováním – nebo výměnou za československé koruny nově vytištěné.“ První způsob označil za snazší, přestože půjde o opatření pouze dočasné: kolek jde padělat snáz než bankovku, tj. i s tiskem vlastních peněz si republika bude muset pospíšit. Optimální by podle Bondyho bylo, kdyby se množství oběživa kolkováním snížilo zhruba o polovinu.

Znalcům české historie budou znít Bondyho věty povědomě: přesně tak, jak Bondy v článku nastínil, nový československý ministr financí Alois Rašín na přelomu února a března 1919 provedl tzv. měnovou reformu a odluku a zahájil stabilizaci nové československé měny.

Jak je možné, že se Bondyho a Rašínovy myšlenky tolik podobaly? Nelze samozřejmě vyloučit, že dobře informovaný podnikatel sám svou hlavou došel ke stejným závěrům, jaké jen o pár týdnů později sršatý ministr předložil československé vládě. Ale protože se oba muži z práce pro mladočeskou a pozdější národnědemokratickou stranu osobně dobře znali, nelze vyloučit, že Rašín o článku věděl předem. Byla to možná jedna z prvních, ale zdaleka ne posledních příležitostí, kdy politik první československé republiky použil k vyjádření svých myšlenek jiného člověka: později to tak Masaryk často dělal s Karlem Čapkem nebo Edvard Beneš s Ferdinandem Peroutkou, Hubertem Ripkou a dalšími. Zajisté nebylo možné, aby s podobným plánem vystoupil v novinách ministr osobně; zničující zahraniční nápor na československou korunu by se dostavil hned druhý den. Pokud ale stejnou myšlenku dal k diskusi muž na vládě formálně nezávislý, bylo možné, aby se do „debaty“ přihlásili i další lidé, jejichž slovo mohlo mít podstatnou váhu.

Léonu Bondymu i po provedení měnové reformy záleželo na tom, aby zůstal s prezidentem v kontaktu a mohl na něj uplatňovat vlastní vliv. Rychlost, s jakou stát vznikl, totiž vzbuzovala obavy. Státní moc a správa byly personálně přeobsazovány za pochodu; vládlo se z nehotových struktur na základě nepropracovaných principů. Skupina expertů sice ještě před vznikem republiky navrhla zásady základních zákonů nového státu, tedy „zákona politického“ a „zákona ekonomického“, ty však v realitě popřevratového režimu rychle braly zasvé: první, Kramářova vláda byla slabá, už v červenci 1919 ji u kormidla vystřídali socialisté.

Zemi „vládl“ nevolený, ale stranami toliko nominovaný parlament (první volby se v Československu uskutečnily až v dubnu 1920), který podle Bondyho vedl stát k hospodářskému krachu. Kvůli obavám z následků takové nekompetentní politiky Bondy nakonec navrhl, aby byl vedle politického parlamentu volbou z organizovaných stavů uveden v život i „parlament hospodářský“, který jediný bude mít právo navrhovat ekonomickou legislativu – nebo aby byl ustaven aspoň komitét kompetentních osobností, které vyvedou stát z hospodářského chaosu.

V podstatě šlo o pokus o dorozumění mezi světy politiky a ekonomiky, první nebo jeden z prvních v novém státě, který navíc podnikl jeden z uznávaných ekonomických praktiků. Pozoruhodné bylo, že pod zmíněným komitétem si Bondy nepředstavoval skupinu osobností toliko z podnikatelského světa, ke kterému patřil, ale sestavu reprezentující celou společnost, „průmysl a obchod a vedle nich i zástupce zemědělství a živností, jakož i zástupce úřednictva a dělnictva“. Šlo mu tedy o nastolení společenského konsenzu, nikoli jenom o prosazení vlastních názorů. Jako doušku ještě připojil, že nový stát se bude muset řídit hospodářským plánem, který umožní zkoordinovat výrobu a zejména její cesty na světové trhy.

V prvních poválečných letech se tak Léon Bondy stal jedním z nejvlivnějších mluvčích českého podnikatelského světa. Člověkem nastolujícím témata. Na konci roku 1919 veřejně vystoupil s cyklem přednášek na téma Jak dál s poválečnou československou ekonomikou. V té době už většinou padly popřevratové iluze a před lidmi se zjevila rozporuplná skutečnost. Sen o tom, že Československo jako stát na straně vítězných mocností nebude muset uhradit svůj podíl na válečných dluzích rakouské vlády, se rozplýval. I za činnost legií bylo třeba těm, kdo ji zejména na Západě financovali, zaplatit.

Tyto nové výdaje navíc vyvstávaly v době, kdy se také ukazovalo, jak válečná ekonomika dál vrhá stín na tu mírovou: několik let neobdělávaná pole ani zdaleka nedala v prvním roce úrodu, jakou stát očekával, a továrny zbavené surovinových rezerv (a bez prostředků na jejich rychlý nákup) jely na půl nebo na čtvrt provozu stejně jako v roce 1918.

První poválečné měsíce a roky byly časem deziluze pro všechny. U přesvědčených členů českožidovského hnutí k tomu přistupovala ještě jedna deziluze navíc. Ve stejném čísle týdeníku Rozhled, ve kterém byl přetištěn referát Léona Bondyho o válkou zdecimované ekonomice, psal jeho bratr Otto o nedávném protižidovském pogromu v Příbrami (po těch předchozích na Moravském Slovácku a v Holešově). Hněv „lidu“ namířený proti drahotě se zas vybíjel na „těch druhých“, ať už hovořili jakýmkoli jazykem, nový stát na tom moc nezměnil.

Léon Bondy ctil v Masarykovi člověka, který se vždycky stavěl proti potlačování židovské menšiny (a udělal to veřejně i v onom roce 1919). Zároveň však v něm jako podnikatel chtěl vidět také člověka, který se alespoň v těch nejzákladnějších rysech orientuje v zákonitostech ekonomického fungování státu.

Už v roce 1920 mu poprvé nastolil téma snadné zranitelnosti měny malého státu. S americkým dolarem ani britskou librou zahraniční spekulanti mnoho nezmůžou, kdežto československá koruna je terčem cílených nákupů a prodejů skoro už od svého vzniku a možnosti její obrany jsou velmi omezené. Bondy se před prezidentem netajil ani svým nesouhlasem s deflační politikou staronového ministra financí Aloise Rašína, která sice z československé koruny postupně tvořila „krásnou“ měnu potenciálně krytou zlatem, zároveň však činila československou ekonomiku, závislou na exportu, téměř neschopnou konkurence: za Rašínovy drahé koruny, pokud je člověk měl, se dalo v cizině snadno nakupovat, ale jenom obtížně se prodávalo. V pohledu na tuto otázku se Bondy v následujících měsících rozešel jak s Rašínem, tak s většinou svých politických přátel z národně demokratické strany.

Kdysi jemu i bratrovi předpověděli, že se nedožijí vysokého věku. Jejich matka zemřela na rakovinu v šedesáti letech, bratr Otto odešel dokonce už ve čtyřiapadesáti. Léon je délkou života překonal, v roce 1923 se mu však stala osudnou operace kýly, po které se dostavily komplikace zakončené infarktem. Dvanáctého března 1923 vyvěsili na hlavní budově rodinné firmy Ferra černý prapor a českožidovský svět se s ním rozloučil, podobně jako kdysi s jeho otcem, jako s jedním ze svých nejvýznamnějších představitelů.

Posledním významným činem, který vykonal pro rodinu, byla koupě nového venkovského sídla ve Slapech. Původní klasicistní zámek, který po šlechtických majitelích získala Anglo-československá banka, se rozhodl zbořit a na jeho místě postavit nové sídlo v neobarokním slohu, který si ve dvacátých letech oblíbilo mnoho příslušníků nové židovské elity (stavěli v něm příslušníci petschkovské dynastie, ale také Jindřich Waldes a další).

První pas Léona Bondyho, který mu v roce 1921 vydala Československá republika.

Realizace těchto svých plánů už se však Léon Bondy nedožil; nový zámeček (což bylo v daném případě přesnější označení než vila) později za první republiky užívali hlavně synové Léonova bratra Otta Emil (1896–1973) a Egon (1905–1940) Bondyovi, po jejichž odchodu do exilu se objektu, stejně jako ostatního rodinného majetku, zmocnili nacisté; po dobu války se slapský zámeček přeměnil ve výcvikové středisko Hitlerjugend.

Léonův bratr Otto se mimoto už v letech 1910–1911 zasloužil o rekonstrukci rodinné vily Bianca v bubenečské ulici Pod kaštany podle plánů architekta Jana Kotěry; po první světové válce byly provedeny ještě úpravy a rozšíření stavby podle návrhu architekta Maxe Spielmanna. V roce 1924, v rámci poněkud potupně probíhajícího výprodeje rodinného majetku, organizovaného zejména Milošem Otto Bondym (o němž ještě bude řeč), získal vilu za své pražské sídlo podnikatelský konkurent Bondyů, generální ředitel plzeňských Škodových závodů Karel Loevenstein. Po roce 1945 byla vila zestátněna; dlouho tvořila součást areálu čínského velvyslanectví, dnes coby součást obytného komplexu Villa Bianca slouží bytovým účelům.

Zámek ve Slapech u Prahy, který Léon Bondy pro rodinu zakoupil a nechal přestavět.

Ještě jednu důležitou nemovitost Léon Bondy v Praze zdědil, a sice zchátralou barokní rezidenci v bubenečské ulici Na Zátorce. Také její historie se však začala psát až po jeho smrti, kdy ji (v roce 1924) jeho syn Miloš Otto Bondy prodal Edvardu Benešovi. Tehdejší ministr zahraničních věcí dlouho neměl v Praze s výjimkou úředního bytu na Pražském hradě odpovídající reprezentativní sídlo. Na Zátorce si je s manželkou Hanou vybudoval. Dnes je vila v majetku Ruské federace, její návštěva a prohlídka je tedy pro obyčejného člověka vyloučena. Objekt však vzbuzuje úžas i na dobových fotografiích z dvacátých let: vkus takřečeného demokratického ministra byl nejenom měšťácký, ale obohacený dokonce o pozoruhodné ambice aristokratické. Manželé Benešovi nakonec vilu užívali jen osm let, v roce 1934 se přestěhovali do nového reprezentačního bytu ve zrekonstruovaném Černínském paláci, který obývali střídavě s pobyty v soukromé vile v Sezimově Ústí.

Syny Otto Bondyho Emila a Egona Bondyovy, kteří po otci zdědili část v té době již upadající rodinné firmy, nelze nezmínit alespoň v souvislosti s jejich tragickými osudy po roce 1938.

O něco šťastnější byl osud Emila Bondyho. Jeho manželka, nežidovka, se s dcerou rozhodly zůstat v protektorátě a dožily se v něm nejen konce války, ale i návratu manžela a otce, který se před nacisty zachránil útěkem do Londýna. Jako jednomu z mála bohatých židů přeživších válku mu nemohl být upřen majetek s obvyklým „odůvodněním“, že byl v minulosti zapletený s Němci; v dynastii pražských Bondyů bylo něco takového vyloučeno a tato skutečnost byla obecně známá. Ujal se tedy svého rodinného dědictví, přesněji řečeno té jeho části, která nebyla v roce 1945 znárodněna. V roce 1948 však musel z vlasti prchat podruhé, tentokrát před komunisty. Ve Spojených státech amerických se pak stal úspěšným obchodníkem s realitami, zemřel tam v roce 1973.

Bondyho vila v ulici Na Zátorce, současný stav. Součást areálu, který zde stále užívá Ruská federace.

Tragičtější osud čekal jeho bratra Egona, který se po okupaci také rozhodl emigrovat. Jako cílovou zemi si vybral Palestinu, nestačil však odejít před nacistickým obsazením zbytku Československa. Poté, co se nacistům za záchranu života vyplatil, následovala strastiplná pouť do palestinského přístavu Haifa. Tam však britská koloniální správa kvůli obavám ze vzpoury Arabů odmítla stovky židovských imigrantů přijmout a rozhodla o jejich deportaci na ostrov Mauritius v Indickém oceánu.

Zoufalí uprchlíci, shromáždění na lodi Patria kotvící v haifském přístavu, se proti tomu snažili bránit, zvlášť když se rozšířily pověsti, že Britové jsou schopni vydat je také zpět nacistům. Jejich situaci se rozhodlo vyřešit velení polovojenské židovské organizace Hagana, jejíž členové se usnesli poškodit loď výbuchem, učinit ji neschopnou plavby a z osob na palubě tím právně učinit trosečníky, chráněné mezinárodním právem; v tom případě by Britové jejich vstupu na palestinskou půdu nemohli dále bránit. Výbuch, který měl mít omezené účinky, však loď zčásti potopil. Tragédie si vyžádala dvě stě sedmdesát lidských životů; mezi nimi také život Egona Bondyho, který nejprve zachránil z moře dvacet pět žen a dětí, až nakonec vyčerpáním ve vodě utonul. Místo, kde je dnes spolu s ostatními obětmi pohřben, je od té doby poutním místem mnoha lidí, zdaleka nejenom z bývalého Československa, kteří do Haify přijíždějí.

Dynastie Bondyů v Praze dál pokračovala také v dětech Léona Bondyho. S manželkou Marií, rozenou Krulišovou, vychovali tři syny: Vladimíra (1892–?), Karla (1894–1965) a Miloše Ottu (1895–?).

Nejstarší Vladimír zdědil po otci péči o rodinnou firmu (nyní pod názvem Ferra, a. s.), od roku 1927. Ačkoliv se snažil zlepšovat pozici na trhu fúzemi s menšími železářskými firmami, podnik tímto způsobem spíš slábl, nebo tak navenek každopádně působil. Vladimír Bondy podle všeho nebyl srovnatelně charismatickým člověkem jako většina ostatních mužských příslušníků rodiny. O jeho životě víme zdaleka nejméně, i proto, že ještě před rokem 1938 svůj podíl ve firmě prodal a odstěhoval se z Československa neznámo kam. (Po roce 1945 byla firma znárodněna a v dalších desetiletích, před rokem 1989 i po něm, prošla nesčetnými transformacemi. Současný podnik Ferona, a. s., se sídlem v Praze, vlastní ze sta procent britská ocelářská společnost se sídlem v Londýně. Nadále dodává hutní a válcovaný materiál především do zemí střední Evropy.)

Zřejmě nejsolidněji, v duchu rodinných podnikatelských i společenských tradic, si z trojice bratrů v životě vedl prostřední Karel Bondy. Před rokem 1914 nestačil dokončit studia na pražské technice; celou první světovou válku potom sloužil na různých frontách; v roce 1919 vstoupil do československého vojska a zapojil se mimo jiné do bojů na Slovensku, které se v té době snažila ovládnout komunistická Maďarská republika rad. Spolu s bratry Milošem a Vladimírem pak ještě ve stejném roce založil Pražskou průmyslovou a obchodní akciovou společnost, která působila v oblasti zahraničního obchodu; sám se v ní stal ředitelem. Byl také společníkem ve firmě Avia svého bratra Miloše; po jeho odchodu z firmy v roce 1923 i ji sám tři roky řídil. Byly to roky pronikavých úspěchů firmy zejména v oblasti sportovního letectví.

V roce 1926 však Karel Bondy neustál konkurenční tlak plzeňské Škodovky a firmu prodal jejímu generálnímu řediteli Karlu Loevensteinovi s tím, že si několik let poté opět podržel pozici ředitele. Až do roku 1938 působil na četných dalších významných podnikatelských postech; neustále zakládal nové firmy, a to i v odvětvích, ve kterých dosud neměl velké zkušenosti (například v průmyslu cestovního ruchu). Ještě v květnu 1938 obnovil činnost Pražské průmyslové a obchodní akciové společnosti v Praze, kterou poprvé založil už v roce 1919. Není pochyb o tom, že sršel nápady, které mu však perzekuce židů za druhé republiky a hlavně za protektorátu překazila.

Nejbarvitějšími osudy se do dějin zapsal nejmladší bratr Miloš Otto Bondy, v dobrém i zlém. Svým životem naplnil tezi, že v každé úspěšné podnikatelské rodině po budovatelích nastoupí dříve či později i rozdrobitelé: pražským Bondyům se to přihodilo ve čtvrté generaci.

Píše se prosinec 1921 a na kbelském letišti se předvádí prototyp letounu Avia B. H. 3. Miloš Bondy v buřince ve skupince první zleva, po jeho levici konstruktér Miroslav Hajn, Josefa Hajnová a konstruktér Pavel Beneš.

V roce 1918 bylo Miloši Otto Bondymu třiadvacet let. Před válkou vychodil obchodní akademii a odmaturoval, to však bylo maximum toho, co byl ochoten na oltář rodinné firmy obětovat. Za vysvobození z rodinného předurčení nejdřív pokládal i válku. Narukoval k vozatajstvu, těšil se, co zažije. Bylo to mnohem horší, než čekal, ale měl aspoň štěstí, že se nakonec vrátil domů živ a nezraněn. Nastoupil sice do rodinné firmy Ferra, jak si to přál jeho otec, ale v obchodování se železem neviděl budoucnost a doma se tím netajil. Chtěl žít.

Patřil k pražské zlaté mládeži, pro jejíž příslušníky vznik republiky znamenal naději, že budoucnost nebude svázána starými otcovskými pravidly. V novém státě budou platit pravidla úplně jiná, taková, jaká určí mladá generace. Ti, kdo se šťastně vraceli z války, se často dávali dohromady s těmi, kdo si uvědomovali nové a převratné možnosti, které lidem nabízela moderní technika. Pokud k tomu navíc někteří z nich disponovali rodinným kapitálem, otevíral se před nimi opravdu nový svět. Třeba v oblasti letectví a leteckého podnikání.

Miloš Otto Bondy zamlada.

V polovině roku 1919 na pražský magistrát dorazila ohláška nové živnosti. Byli pod ní podepsáni podnikatel Václav Malý a letecký konstruktér Pavel Beneš. Jejich továrna, ze začátku spíš dílna na výrobu letadel, dostala jméno Avia a za sídlo zvolila areál bývalého cukrovaru v Praze-Vysočanech.

Začátky firmy nebyly lehké, ale inženýr Beneš byl technický génius a navíc měl k ruce spolužáka Miroslava Hajna, se kterým se jako konstruktéři lehkých letadel ideálně doplňovali. První kluzáky spolu začali stavět ještě za války. Dávali jim tehdy jména podle dívek, se kterými zrovna chodili, nejlíp údajně létala Hajnova Lilly. Nyní začínali doopravdy, i když jejich první letoun vyrobený v nové továrně, jednomístný sportovní dolnokřídlý jednoplošník, byl ještě spíš experimentem; však ho tak i pojmenovali, Avia BH-1 Experimental.

Stroj, ačkoli v pouhém prototypu (dosud neletěl), vyvolal v roce 1920 ohlas na první československé mezinárodní letecké výstavě v pražském Průmyslovém paláci. Prezident Masaryk, který si ho tam přišel prohlédnout, dokonce odměnil konstruktéry částkou sto tisíc korun. Nejen dobrodruzi, ale také politici chtěli, aby Československo mělo svá vlastní letadla. Mezi ním a jeho hlavním spojencem Francií leželo Německo, země sice ve válce poražená, ale i nadále nepřátelská. Moci je tak přeletět vzduchem! Zdálo se to jak francouzsky elegantní, tak česky mazané; ta představa fascinovala všechny.

Jeden z mála snímků, na kterém je zachycen prostřední z bratrů Bondyů Karel (stojící vlevo). Uprostřed před věncem stojí konstruktér Ing. Pavel Beneš. Věnec zavěšený zepředu na motoru letadla vypovídá o tom, že jeden z prvních letů jednomístného stroje Avia B. H. 10 dopadl dobře.

S jedinou výjimkou v osobě Václava Malého, který pochopil, že ani s příspěvkem od prezidenta nebude mít na takovou legraci dost peněz. Z projektu vystoupil a jako náhradu za sebe přivedl kamaráda Miloše Bondyho, který měl peněz dost a do romantických nápadů byl žhavý. Avii okamžitě koupil a s využitím rodinných kontaktů ve světě politiky jí také hned vyjednal první zakázku: československá armáda si u firmy Miloš Bondy a spol., továrna na letadla Avia, objednala stíhací dolnoplošník.

Důvěra v tento typ letadel nebyla v roce 1921 vůbec pravidlem, naopak; Beneš s Hajnem šli proti proudu. Drtivá většina letadel, která bylo po válce vidět ve vzduchu, kdekoli v Evropě, byly dvouplošníky. Piloti si je vyzkoušeli už za světové války a oblíbili si je, protože byly za letu stabilní – což ale zároveň znamenalo, že pomaleji manévrovaly; při leteckých přehlídkách s nimi nebylo možné jít do prudkých vývrtek, při kterých obecenstvo tak rádo omdlévalo.

Letouny Avia se Československo brzy po válce prezentovalo také v zahraničí. „Vzduch je naše moře,“ takto se Češi těšili při představě, že k Francouzům, spojencům, nebudou muset cestovat po zemi, přes nenáviděné Německo, ale že je elegantně přeplují po obloze.

Letectví zůstávalo sportem pro hrstku vyvolených, kteří si je mohli dovolit. V tom se koneckonců podobalo automobilismu: i v silných vozech dlouho závodili jenom šlechtici, továrníci a rentiéři, kteří měli na to, aby si rychlé automobily, jaké se v tehdejším Československu ani nevyráběly, mohli koupit, například od firmy Bugatti. Jezdci a s nimi také veřejnost však snili o tom, že brzy to bude jinak: automobily zlevní a stanou se dostupnými pro každého, tak jako se to už před lety díky Henrymu Fordovi přihodilo v Americe.

Představa budoucího letectví byla v oněch prvních poválečných letech skoro stejná. Noviny slibovaly, že bude „lidové“. Málokdo si představoval, že se jednou budou vzduchem pohybovat letadla, která pojmou ne desítky, ale stovky cestujících. Mnohem častější byla představa, že tak jako každý bude mít vlastní vůz, bude také pilotem malého a lehkého sportovního letadla, kterým si kdykoli zaletí, kamkoli bude potřebovat.

Přesně tak to na stále vylepšovaných jednoplošnících firmy Avia předváděl například mladý pilot Zdeněk Lhota, v letech 1921–1926 hrdina nastupující sportovní generace a idol všech paní a dívek. A Beneš s Hajnem pro něho a ostatní piloty stavěli jedno chytré letadlo za druhým – s ambicí dospět nakonec ke stroji, který bude podobně uživatelsky snadno ovladatelný a snad i levný, jako v současnosti už je bicykl anebo motorka.

Miloš Bondy musel být stejným dobrodruhem jako oni, protože propadnout takovému typu podnikání a přitáhnout k němu navíc také bratra Karla znamenalo zároveň dát vale rodinné tradici. Nešlo řešit letadla a zároveň v Bubnech vyrábět kolejnice. Nezemřel nakonec otec Léon Bondy v roce 1923 taky proto, aby se na tu revoluci nemusel dívat?

Základ prosperity firmy Avia zajistil Miloš Bondy tím, že se postaral o nové sídlo, mnohem lepší, než bylo provizorium ve vysočanském cukrovaru. Objekt v Holešovicích, který uprázdnila letecká firma Aero, byl skutečnou továrnou, tady se výroba rozběhla v mnohem větším měřítku, dalo se zde pracovat na několika prototypech sportovních a školních dvouplošníků řady BH současně.

Bylo to létání plné dobrodružství. Pro piloty v podstatě neexistovaly letecké mapy, neměly ani smysl: co pilot před sebou v kokpitu rozprostřel, to mu vítr v následující vteřině vyrval z rukou. Létalo se podle řek a železničních tratí, často pomáhaly siluety známých měst, a když bylo nejhůř, vždycky se dalo slétnout hodně nízko a zorientovat se podle velké cedule někde na nádraží.

Miloš Bondy sám byl dobrodruh jako milovník rychlosti i jako podnikatel. Brzy zjistil, že pracovat v letectví znamená utrácet peníze s mnohem větším rizikem než v otcovském byznysu s dráty a kolejnicemi. Ten i při všech poválečných ekonomických turbulencích zůstával celkem spolehlivý, obchodovalo se tam s artikly, u kterých bylo jisté, že je lidé budou potřebovat pořád. V leteckém podnikání, jakkoli fascinujícím, bylo těch proměnných mnohem víc.

Žil jako na houpačce. Zažil okamžiky velké slávy, třeba ten v roce 1925, když tovární letec Karl Fritsch na letišti v Centocelle u Říma vyhrál v prestižním závodě Coppa d´Italia. Přebíral hlavní cenu spolu s vítězem, potřásl si při tom rukou s králem Viktorem Emanuelem III., a kdyby si nedával pozor, bylo by se mu přihodilo totéž i s předsedou vlády Mussolinim.

Miloš Otto Bondy na snímku, který v roce 1939 přiložil k žádosti o řidičský průkaz.

Letci firmy Avia v „jeho“ letech sesbírali skoro všechny prestižní ceny, které se v letectví sesbírat daly. Zmíněnou Coppu d´Italia vyhráli hned dvakrát a mimoto ze světa přivezli francouzský Coup d´Orly a Cenu belgického krále, vyhráli mezinárodní soutěž stíhacích letadel, uspořádanou belgickou armádou, získali leteckou Cenu prezidenta Masaryka atd. Celá Evropa obdivovala, jak Bondyho letci zvládají dvě tehdejší základní disciplíny: vítězili jak v rychlostních závodech, tak v exhibicích, při kterých předváděli dechberoucí let střemhlav, který pilot vybral v poslední chvíli, padesát metrů nad zemí. Nebo se mu to taky nepovedlo, jako nejlepšímu z nich, zmíněnému Zdeňku Lhotovi v říjnu 1926, který se při tom v Itálii zabil.

Všechny ty zábavy ale stály peníze. Moře peněz. Pády bolely i toho, kdo nelétal, ale měl platit. Najednou byl z boháče mužem, který šel z jedné exekuce do druhé. Řešil je všelijak. Když v roce 1923 firma, které dlužil milion korun, prováděla soupis jeho majetku, přišlo se na to, že před úřady a bankami vystupuje pod oběma svými vlastními jmény, jednou jako Miloš, jindy jako Otto Bondy. Když už nechtěli půjčit prvnímu, řekl si o novou půjčku ten druhý.

Čím dál častěji se stávalo, že jeho insolvence se protahovaly, takže začal štvát i své dělníky. Jednou přišel do továrny a všichni už tam na něj čekali, tři sta lidí, a chtěli od něj výplatu. Tehdy se na ně ze zoufalství rozkřičel: „Co po mně chcete? Jsem švorc jako vy! Budete mi muset počkat!“ Jen to, že na tom byl ještě hůř než oni, způsobilo, že ho tehdy nezbili. Že se nad ním slitovali.

Ten největší průšvih přišel, když armáda nakonec předjednané jednoplošníky z Avie odmítla. S těmito velkými penězi najisto počítal, jenže vojenští piloti se všech technických inovací, které do letadel montovali Beneš s Hajnem, zalekli. Létalo se v nich jinak, než byli zvyklí, také ve vojenské škole s prototypy z Avie často bourali. Jejich velitelé tedy řekli Avii ne.

Pro Miloše Bondyho to bylo asi největší zklamání jeho života. V jednom okamžiku přišel o všechny sny o své budoucnosti. Nikdy už to okolnímu světu nezapomněl. Hádal se s vojáky, že dělají chybu, že jeho jednoplošníky mají budoucnost a že československé letectví jejich rozhodnutím ztratí ten náskok několika let, který si vybudovalo. Nepřesvědčil je; později mohl leda trpce sledovat, že skutečně dochází na jeho slova.

Nakonec mu nevyšly ani sny o založení prvních větších soukromých aerolinek, které by z právě otevřeného letiště v pražských Kbelích provozovaly mezistátní lety. Tato Československá letecká a. s. měla vzniknout sloučením Prvního pražského leteckého podniku Falco a Prvního českého leteckého podniku Icarus, které začaly cestující „brát do vzduchu“ brzy po skončení první světové války, aniž však opět měly kapitál. Ten mělo dodat konsorcium průmyslových společností v čele se Škodovými závody, strojírnami Breitfeld, Daněk a spol. a J. Walter a spol., Automobilkou Laurin a Klement – a také firmou Avia Miloš Bondy; tak o tom alespoň v první polovině dvacátých let občas psaly české noviny. Společnost však nakonec v lednu 1927 vznikla pouze pod hlavičkou Škodových závodů.

Stejně rychle, jako se Bondy pro Avii nadchl, ho v roce 1926 přestala bavit. Nakonec byl spokojený, když firmu, podle něj odsouzenou k bankrotu, za šest milionů korun odprodal plzeňským Škodovým závodům. Do leteckého podnikání tak vstoupil opravdu velký byznys, větší než ten jeho. A naději sportovních letadel pro každého zazvonil zvonec. Lehké a sportovní stroje, které Beneš s Hajnem ani potom nepřestali projektovat, byly vytlačeny na okraj, do světa sportovního letectví. Hlavní vývojový proud ovládla velká a čím dál větší letadla.

Miloši Bondymu přese všechno patří zásluha o české letectví. Nebýt jej, konstruktéři Beneš a Hajn by možná nepřečkali počáteční kritické období a ke konstrukci svých nejlepších strojů, které dodnes okouzlují milovníky letectví i tvůrce jejich replik, by se vůbec nedostali. Zasloužil se také o založení Československého aeroklubu a od jeho vzniku v roce 1923 i jemu pomáhal získat žádoucí společenský lesk: mezi členy přivedl otcova přítele a svého známého Edvarda Beneše i další politiky, podnikatele a vlivné lidi.

Miloval rychlost všeho druhu. Svět sportovního létání zčástí splýval se světem automobilových závodníků; přitahoval stejný typ lidí, Miloš Otto Bondy byl toho důkazem. Závodit na silnici začal v roce 1921, kdy se poprvé zúčastnil tehdy velmi oblíbeného závodu do vrchu na trase Zbraslav-Jíloviště (po úzké venkovské cestě s nesčetnými zatáčkami, nepřerušované ještě dnešní strakonickou výpadovkou). Jako amatérský jezdec tehdy ve své kategorii cestovních vozů dokonce vyhrál, přesněji řečeno rozdělil se o prvenství se známým a populárním závodníkem Sašou Kolowratem, se kterým na trati necelých šesti kilometrů dosáhl stejného času čtyř minut a čtyřiceti šesti vteřin.

Účastnil se i jiných než rychlostních závodů; v roce 1921 například nastoupil k vytrvalostnímu závodu Kolem republiky, jehož trať měřila přes dva tisíce kilometrů; byl však diskvalifikován, protože v rozporu s regulemi závodu na trati přijal cizí pomoc.

V té době už také Miloš Otto Bondy působil ve vedení Autoklubu Republiky Československé, jenž měl pořádání závodů ve své gesci. Automobil nadále platil za luxusní předmět, ministr financí Alois Rašín si ho opakovaně bral do úst, kdykoli hledal příklady rozhazovačnosti, jimž se republika měla podle jeho mínění vyhnout. Na začátku dvacátých let řidiči automobilů, zejména těch závodních, platili za diskriminovanou sektu; situaci změnila až konjunktura dvacátých let, která z automobilismu učinila žádoucí součást životního programu nejen vyšší, ale čím dál víc také střední třídy. Podobnou roli, jakou při propagaci sportovního létání sehrál Zdeněk Lhota, zaujala za volantem mladičká, avšak veleúspěšná závodnice Eliška Junková.

Miloš Otto Bondy za volantem své Pragy Grand na trati V. ročníku závodu do vrchu Zbraslav-Jíloviště, 22. května 1921. Startoval v kategorii cestovních automobilů v třídě do 4000 cm3. V cíli se podělil o první a druhé místo s dalším známým závodníkem této éry, hrabětem Alexandrem (Sašou) Kolowratem.

A také Miloš Otto Bondy. Kdo chtěl v závodech vítězit, musel mít na nejsilnější vozy, které ve dvacátých letech vyráběla francouzská firma Bugatti. Nejmladší z Bondyů byl jedním z těch, kdo byli ochotni do svého závodnického koníčku investovat skoro jakékoli peníze. A tak se v závodech často umísťoval na předních místech, nebo je rovnou vyhrával. Zúčastnil se prvního velkého závodu na nově zbudovaném Masarykově okruhu u Brna v roce 1930. Často závodil i v cizině, nejčastěji v Německu a Rakousku. S rychlými koly skončil až v roce 1936, kdy se vážně zranil cestou na závody v Rumunsku.

Ke sportovní periodě jeho života patřil konečně také zájem o stolní tenis. Hra vynalezená koncem 19. století v Anglii se k nám masověji coby „tenis chudých“ začala šířit po první světové válce. Miloš Bondy i tento trend zachytil a 20. února 1925 byl u toho, když v pražské restauraci Carlton v Provaznické ulici zástupci pražských „table-tennisových“ kruhů založili přípravný výbor, který si dal za úkol vytvořit stanovy nového sportovního svazu. Vznikl pod názvem Československá table-tennisová asociace a Miloš Bondy, který ve své bubenečské vile poskytl přípravným jednáním azyl, tam byl 18. března 1925 zvolen jejím prvním předsedou.

Stále to někde zkoušel. Nikdy to s podnikáním úplně nevzdal. Na konci dvacátých let se stal společníkem ve strašnické firmě Harlas a Brázda, komanditní společnosti pro protiletadlovou obranu. Vyráběla letecké naslouchače, dalekohledy a další přesnou leteckou techniku. Byl to mnohem jednodušší sortiment než v Avii, ale opět progresivní. Na budoucnost měl Miloš Bondy pořád čich, byla to jedna z mála jasně viditelných povahových vlastností, které zdědil po svém otci a dědovi.

Také odbyt tohoto zboží se tentokrát zdál spolehlivý. Odběratelem byly většinou Škodovy závody, kapitálově spolehlivá firma, jejíž šéfy navíc osobně znal. Případně dodával rovnou ministerstvu obrany.

Konfigurace hlavních lidí v nové firmě se typově zdála stejná jako v Avii: mozkem byl Antonín Harlas, který většinu přístrojů, jež firma vyráběla, předtím vynalezl; Antonín Brázda a Miloš Bondy měli firmě dodat kapitál. Bůhvíjak se ale přesto stalo, že firma se v roce 1929 opět ocitla v úpadku. Dne 16. listopadu 1929 tedy Miloš Bondy, už sám, její závazky převzal, ty nejnaléhavější vyrovnal a z dosavadních společníků Harlase a Brázdy udělal pouhé své zaměstnance, byť kryté hezky znějícími tituly technického a komerčního ředitele.

Závod však upadal dál, podle Bondyho proto, že Harlasovy vynálezy přestávaly táhnout. Nakonec, v roce 1930, viděl jediné řešení v rozprodeji patentů a budov firmě Microphona a v přestěhování zbytku závodu do pronajatých prostor kdesi na Pankráci, kde se pak už vyráběla jenom nábojová pouzdra, než i tato výroba docela skončila.

Už o tom přestávalo být pochyb: dokázal se mnohem líp majetku zbavovat než ho vytvářet. Ani jeho bratr Karel se v té době nejevil jako podnikatelské lumen; ten ale aspoň z výtěžku prodeje Avie koupil velkostatek ve Lnářích u Blatné, který byl schopen vést dál neprodělečným způsobem. To Miloše Bondyho peníze opouštěly skoro zázračnou rychlostí – aniž byl zároveň ochoten cokoli slevit ze života na vysoké noze, na jaký byl skoro od narození zvyklý.

Prodával všechno, co měl, i zděděnou bubenečskou usedlost prodal ministru Benešovi. Navíc si to právě s ním, s mužem, který byl ze staré známosti dlouho ochoten držet nad ním jakž takž ochrannou ruku, v roce 1934 definitivně rozházel.

Byla to poměrně ubohá historka. Pražští četníci dostali na konci dubna 1934 oznámení od ženy, která se v hospodě u Šenfloků na Václavském náměstí (která patřila nejstaršímu Milošovu bratru Vladimírovi) stala bezděčným svědkem Milošova rozhovoru s neznámým mužem. Zaujala ji jeho slova na téma patentů, jež Bondyho někdejší firma v minulosti spravovala a údajně nadále spravuje; Bondy měl být podle vlastních slov v souvislosti s těmito patenty sledován zahraniční konkurencí, nebo snad dokonce rozvědkou; informoval prý ho o tom sám ministr zahraničí Beneš.

Asi nedokázal být v životě šťastný. Ale kdo jiný to mohl dát do pořádku, pokud ne on? Měl nesporně kreativní povahu, nápady se mu pořád rodily samy, včetně těch podnikatelských. Nenaučil se ale trpělivosti. Chyběl mu „sicflajš“, který podmiňuje úspěch podnikání stejně jako schopnost nadchnout jedny pro to, aby pro člověka pracovali, a druhé pro to, aby si vyrobené zboží koupili.

Policejní zpráva z 23. května 1932 o tom, že bývalý podnikatel Miloš Otto Bondy byl převezen do ústavu pro duševně choré.