Copyright © 2022 by Joanne Woodward Newman

Translation © Jana Chaloupecká, 2024

Jacket photograph by Bruce Davidson / Magnum Photos

Back-of-jacket photograph: Hulton Archive / Getty Images

Jacket design by John Gall

Interior Photos © Paul Newman’s Family Archive

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC.

ISBN 978-80-7696-044-2

Tato kniha je věnována Stewartu Henrymu Sternovi

22. března 1922 – 2. února 2015

Úspěch je to, co určuje rozdíl mezi vizí
a nezodpovědností. Pokud bych měl definovat heslo
„Newman“ ve slovníku, napsal bych:
„Ten, který se až příliš snaží.“

Paul Newman, Nezveřejněné rozhovory, 1991

Paul Newman, přibližně 1929

PŘEDMLUVA

V září 1986, v roce, kdy začal pracovat na tomto projektu, popsal článek v The New York Times Paula Newmana jako „štíhlého, metr osmdesát vysokého muže“.

Novinář ze společenské rubriky New York Post reagoval tvrzením, že „kdokoli se s Paulem setkal osobně, říká, že takové výšky dosahuje pouze v podpatcích“ a přišel s výzvou „Tisíc dolarů pro Newmanovu oblíbenou charitu nebo politického kandidáta za každý centimetr, který má Newman nad 173 cm... bos“. S radostí, že by to mohl bulváru osladit, táta výzvu přijal, sázku stokrát znásobil a koupil si inverzní boty, aby se mohl zavěsit na hrazdu hlavou dolů, a dobře se tak změřit. Pokud víme, tak ze sázky sešlo.

Můžeme téměř jistě říci, že v roce 1986 měřil dobrých 178 cm. Oba deníky se mýlily.

Táta byl charakter. Také měl rád své soukromí a při rozhovorech se cítil nesvůj. To, že vůbec uvažoval o takovéhle knížce, kterou teď držíte v rukou, se nám zdá naprosto neuvěřitelné, ale on na ní opravdu pět let pracoval. Původně ji zamýšlel jako text na památku pro své potomky. A také možná jako pokus uvést věci na pravou míru poté, co byl většinu svého života pronásledován bulvárním tiskem. Tato kniha, která je částečně zpovědí, částečně sebeanalýzou, je plná odhalení. Pokud bychom se o nich dozvěděli dříve, mohla by přinést hluboké, smysluplné diskuse o vztazích, identitě, štěstí a umění a pravděpodobně také dosti nepříjemné rodinné večeře.

Táta rozhodl, že jediný, kdo s ním může na tomto projektu spolupracovat, je Stewart Stern, drahý přítel věrně uchovávající rodinná tajemství a skvělý scenárista. Nejvíce se pravděpodobně proslavil scénářem k filmu Rebel bez příčiny, ale napsal také mnoho dalších k filmům, v nichž se objevil Paul a jeho druhá žena Joanne.

Díky lásce k nim oběma, všem jejich dětem a vnoučatům, se ze Stewarta stal něco jako adoptivní příbuzný, který se dokonale prolnul s rodinnou DNA. V roce 1986 se do tohoto nového projektu pustil a osloveným sdělil, že subjekt vzpomínek trvá na tom, aby se všichni zpovídaní snažili být co nejupřímnější. Do přepisování se zapojili blízcí přátelé a příbuzní. V roce 1991 se nicméně zdálo, že celý projekt Stewartovi a tátovi naprosto přerostl přes hlavu. Byli až po uši zavaleni materiály.

Pak už se o celé věci moc nemluvilo. Po roční nemoci (a téměř na rok přesně od své výhry na závodním okruhu v Lime Rock) náš otec v roce 2008 zemřel. Bylo mu 83 let. Pro nás se na dlouhou dobu život zastavil. Bylo třeba se vyrovnat s nevyhnutelným zmatkem a také se záplavou smutku.

Uběhlo téměř deset let. Jednou začas si někdo na tátovy paměti vzpomněl, ale moc se nevědělo, co se s nimi stalo. Možná shořely? Stewart, který se ve svých devadesáti dvou letech blížil ke konci své vlastní životní cesty, se úpěnlivě snažil zjistit, kam se poděly. Chtěl, aby se alespoň zachovaly pro budoucí generace. Než se tu záhadu podařilo rozluštit, Stewart zemřel.

Domnívali jsme se, že ty paměti někde kolují. Anebo možná ne. Chtěli jsme je vidět... nebo raději ne? V roce 2019 jsme narazili na nějaké doplňkové rozhovory v zamčených kartotékách, vystěhovaných do vlhkého sklepa rodinného domu v Connecticutu. O něco později naše kamarádka, producentka Emily Wachtelová, při třídění rodinného archivu našla celý rukopis pamětí. Zběžné nahlédnutí do nalezených materiálů se změnilo v roční četbu a objevené zápisky se zdály syrové a osobní. Po přečtení čtrnácti tisíc stran Emily navrhla, že by mohlo být zajímavé pokusit se započatý projekt dokončit.

O soukromých tryskáčích a červených kobercích si můžete přečíst jinde. O tom tahle kniha rozhodně není. Místo toho je tak trochu sebezpytováním, rozebíráním pocitů, motivů a pohnutek, doplněným o řecký chór dalších hlasů a názorů od příbuzných, kamarádů z námořnictva a kolegů umělců. Jedním z převládajících témat je chronická nejistota, která bude povědomá mnoha umělcům. Objektivita je vrtkavá. Pro některé lidi je těžké pochopit, vzhledem ke všem těm úspěchům, jak neúprosný mohl být ten pocit nejistoty. Tohle byl člověk, který sám sebe podezíral z podvodu, obyčejný člověk s neobyčejnou tváří a štěstím na své straně, jenž dokázal mnohem víc, než si předsevzal. Vždycky měl pocit, že to byla houževnatost, nikoli talent, čím se dokázal prosadit. Našli se tací, kteří ho zavrhli, ale naštěstí se našlo i dost těch, kteří v něm rozpoznali něco pozoruhodného dávno před ním samotným.

A nakonec je tu veřejná pohádka o dvou hollywoodských hvězdách a jejich blaženém, nekomplikovaném padesátiletém manželství, která se kromě toho, že je falešná, zdá být nespravedlivá vůči každému, ať už je slavný nebo ne, kdo se někdy zavázal k milostnému vztahu. Je třeba si uvědomit, že tu byly dvě rodiny, nevlastní sourozenci a různé problémy, a najednou se příběh stane mnohem pochopitelnějším. Nálada v domě byla nestálá, v jednu chvíli bouřlivá, v další radostná. Pravda nakonec dává větší kredit tomu páru dvou lidí z masa a kostí, který přečkal všechna ta dramata a zradu a vyšel z toho vítězně, sice poznamenaný bitvou, ale stále neochvějně soudržný.

Je oblíbenou frází, že otcové určitého ročníku byli odtažití nebo neznámí. Ten náš byl nevyhnutelným pokračováním svého vlastního frustrovaného otce a všech předchozích generací, které tápaly ve výchově s nulovým nebo jen minimálním vedením. Tato kniha se ohlíží dozadu od určité chvíle. K trvalé zásluze našeho otce patří, že se i po uskutečnění těchto rozhovorů dále vyvíjel a až do konce svého života přispíval tím nejlepším ze sebe, emocionálně, umělecky i altruisticky. Mít najednou k dispozici tuto encyklopedii jeho myšlenek a motivací, jeho konﬂiktů, jeho souvislostí, je, řekněme, hluboké. To, že mluví o tom, že chce, abychom věděli všechno, je nadmíru dojemné.

Melissa Newmanová

ÚVOD

Tato kniha je příběhem malého chlapce, který se stal ozdobou své matky, ozdobou jejího domu, obdivovanou pro svou dekorativnost. Kdyby byl ošklivým dítětem, jeho matka by si ho ani nevšimla. Kdyby kulhal nebo měl pokleslá víčka a ona by se zastavila, aby utěšila toho malého invalidu vedle sebe, bylo by to proto, aby uspokojila svůj vlastní pocit, že potřebuje něco utěšit, ale ve skutečnosti by to s tím chlapcem nemělo nic společného.

A chlapec byl tak znechucený tou umělostí a tím, že se ho to nijak netýkalo ani to s ním nijak nesouviselo, že si nakonec řekl: „Ježíši Kriste, vezmi si to, je to tvoje! Zachráním to, co tu ze mě zbylo.“

A tak ten chlapec prostě utekl s fotbalovým míčem. Dostával všechno. Jedl a žil si dobře a jádro – nebo sirotka, chcete-li – nechával za sebou.

Ale ten sirotek stále běžel, aby dohnal toho dekorativního hajzlíka, kterým tolik pohrdal, i když ten hajzlík dostával všechny pocty, hrál všechny hry, sklízel všechnu chválu, zatímco sirotek stále ztrácel půdu pod nohama. Nikdy ho nedohonil, až posledních pár let, a pak si řekl: „Páni. Počkejte chvilku. Nechte mě aspoň se rozhlédnout a zjistit, jestli z toho můžu něco vytěžit.“

Byl jsem matčin Pinocchio, ten, který se pokazil.

A já se dodnes snažím oddělit své vlastní city a přání od všech ostatních kolem, kteří jsou přesvědčeni, že znají odpovědi.

Tato kniha vznikla ze snahy vysvětlit všechno mým dětem. Lidé si o mně mysleli, že jsem odtažitý a rezervovaný. Nebylo to proto, že by ostatní měli příliš dlouhé ruce, ale proto, že ty moje byly příliš krátké. A jak se jejich ruce prodlužovaly a prodlužovaly, moje se zkracovaly a zkracovaly. Měl jsem pocit, že se dusím.

Chci po sobě zanechat nějaký záznam, který uvede věci na pravou míru, udělá díry v mytologii, která kolem mě vznikla, zničí některé legendy a udrží piraně v bezpečné vzdálenosti. Něco, co by s jistou přesností zdokumentovalo dobu, kdy jsem byl na této planetě. Snad se tím ve své stařecké zapomětlivosti proberu a vytvořím autobiografii s nějakým zdáním pravdy. Protože to, co existuje v záznamech teď, nemá s pravdou vůbec nic společného.

To je to, co opravdu chci udělat.

I

Sedím na malém gauči u krbu v knihovně svého domu v Connecticutu. Právě jsem vykouřil jointa a naprosto jasně si vzpomněl na celou mapu města, kde jsem strávil své dětství, Shaker Heights v Ohiu. Mám to všechno v paměti. Věci, o nichž jsem se domníval, že jsou mrtvé a pohřbené; věci, o nichž jsem si nikdy nemyslel, že si je vybavím...

Tam jsem se v roce 1925 narodil. Shaker Heights byly tehdy předměstím Clevelandu, jímž se chtěla stát snad všechna americká předměstí. Byl to standard, jímž se poměřovala jiná bohatá místa. Žili jsme v prostorném třípatrovém domě na Brighton Road, který sice nepatřil k těm nejbohatším v okolí, ale v každém případě jsme byli dobře finančně zajištění. Můj otec Arthur a jeho bratr Joe (známý jako J. S., ve svém volném čase plodný autor populárních veršíků) provozovali firmu na sportovní zboží Newman-Stern, kterou řídili z impozantní rohové budovy v centru města. Ve své kategorii ji předčila pouze newyorská Abercrombie & Fitch.

Z dětství ve Shaker Heights si stále pamatuji vozy tažené koňmi, převážející mléko nebo bloky ledu. Naše veřejné školy byly považovány za nejlepší v USA. V lesích a pěti malých jezerech kolem města jsme mohli rybařit a objevovat přírodu. S bezpečností nebyl nikdy problém – v létě člověk mohl v těch lesích strávit třeba čtyři dny a nic se mu nestalo. Nejdivočejší chvíle jsme my děti zažívaly, když jsme si hrály na válku – vytrhaly jsme lidem ze záhonků tyčky na rajčata, házely je jako oštěpy a chránily se víky od popelnic. Jako při rituálu Papuánců.

Všechny rodiny tady byly bílé, po těch tichých ulicích nechodili žádní cizinci ani černoši. Newmanovi byli možná první židovskou rodinou, která pronikla na Brighton Road. My ale byli naprosto stejní jako ostatní – na zadním dvorku jsme pořádali domácí cirkusová představení, prodávali limonádu, dělali hlouposti na houpačce. Děti stejně staré jako já a můj bratr Art chodily k nám domů a náš otec je bavil vymyšlenými příběhy o klukovských dobrodružstvích. Vyprávěl je na pokračování, každý večer nový díl. A když skončil, předstíral, že je nějaké děsivé zvíře, a všechny děti na něj naskákaly a praly se s ním. Kryl se podobně jako boxer a pak to utnul: „To je konec, děti.“ Všechny nás odvedli domů a mě s Artem do postele. Art si samozřejmě nenechal ujít žádnou příležitost, aby mě zmordoval, většinou v naší herně ve třetím patře, které jsme říkali „klubovna“.

Vyžíval se v tom, že mi sedl na záda, popadl za bradu a sledoval, kam až mi může zvrátit hlavu dozadu. Asi si myslel, že si to zasloužím, protože se mi podle něj dostávalo veškeré pozornosti naší matky Tress, veškeré její péče, zatímco na něj zbyly pouze drobky. Velký rozdíl mezi Arthurem a mnou spočíval v tom, že náš odlišný vztah s matkou ho nakonec moc netrápil. Arthur si vždycky myslel, že ze všech různých možností ho Bůh postavil na nejlepší možné místo. Můj bratr si zvolil, že si z dětství bude pamatovat jen ty dobré věci, zatímco já si pamatuji nejvíce ty, které se nepodařily.

Paul a Arthur junior, přibližně 1929

V naší herně jsme trávili hodně času, dělali jsme si tam i domácí úkoly. Art tam cvičil i na bicí, zatímco já si pouštěl desky na gramofonu a četl si v křesle jeden komiks za druhým. Naše klubovna byla příjemnějším místem než náš nóbl obývací pokoj dole, který v podstatě nikdo neobýval. Dalo by se říci, že můj vztah k „dekoracím“ začal právě v této pečlivě zařízené ukázkové místnosti. Moje matka byla velmi hrdá na to, jak ten obývací pokoj vypadá. Mně její vkus připadal studený, ve stylu, který byste dneska asi nazvali „moderní Bloomingdale“. Všechno bylo dokonale naaranžované, důležitý byl vzhled, nikoli pohodlí. V pokoji se rozhodla položit černý koberec a pak si koupila bílého špice, jelikož se na koberci hezky vyjímal. Samozřejmě kdykoli se ten pes pohnul, zůstávaly za ním bílé chlupy.

Vedle obývacího pokoje byla jídelna, kde jsme roky společně jedli. Téměř jsme u toho nemluvili a večery u stolu bývaly nepříjemné. Náš jídelní stůl byl intarzovaný a vždy pokrytý lněným ubrusem. Každý večer se na něj prostíral krásný porcelánový servis. Seděli jsme kolem stolu, otec pokaždé přišel jako poslední. Často měl na sobě sako a kravatu, nebo župan, pokud se stihl po práci převléknout. Přestože jsme měli služebnou, matka rozdávala talíře sama, často s jednoduše upraveným masem, zeleninou a šťouchanými brambory. Před jídlem otec pronesl nějaký přípitek, bratr a já jsme si přiťukli sklenicemi s vodou.

Matka se posléze rozhodla, že už nechce žehlit ten lněný ubrus, a přesunula nás k jídlu do mnohem menší místnosti vedle kuchyně. Otec s tím nesouhlasil, a tak nadále jedl sám v jídelně. Jako dezert jsme měli pudink nebo koláč – matka výborně pekla – a nakonec otec řekl: „Omluvte mě.“ a odešel si nahoru číst (nikdy ho nepřestala bavit Encyclopaedia Britannica, kterou přečetl několikrát od začátku do konce), nebo si zdřímnout. Art a já jsme pomohli s nádobím a pak se přesunuli do herny, udělali si praženou kukuřici a popíjeli ledový čaj nebo limonádu.

V jídelně jsme také s Artem mlátili hlavou o zeď. Doslova. Dělali jsme to tajně, dokud se důlek nezvětšil natolik, že si toho rodiče všimli. Nebylo to žádné jemné ťukání, ale pořádné rány, které strhly omítku za obložením stěny. Muselo nám to vyrážet mozek z hlavy. Byla to naše vlastní Zeď nářků. Nemohl jsem si vybíjet vztek na nikom, kdo byl stejně starý jako já, a tak jsem si ho ventiloval na zdi. Dneska se směju, když si na nás vzpomenu – na ty dva malé kluky, jak si klepou na rameno a říkají: „Teď já.“ – „Až po tobě!“ Art byl větší, takže asi šel první. A jelikož měl hlavu asi o deset centimetrů výš než já, nikdy jsme nebouchli přesně do stejného místa. (Když jsem se po druhé světové válce vrátil domů, šel jsem se na zeď podívat a s údivem jsem spatřil obrovské trhliny.)

Arthur a Paul v polovině 30. let

V našem domě se neustále ozývaly zvuky války. Mohla to být válka tichá, ale také prudká a hlučná, jako bývaly výbuchy mé matky nebo jen hrozby, že vybuchne. Seděli jsme tam a čekali, až se něco pokazí, čekali jsme na chybu a následnou explozi. Leželi jsme v posteli a poslouchali, jak se rodiče hádají, jak na sebe křičí. Slyšel jsem, jak se něco rozbíjí. Při jedné hádce matka sundala ze zdi obraz – pastel s nahými dovádějícími nymfami (který jsem mnohokrát zkoumal lupou), který visel v obývacím pokoji přímo nad pohovkou – a rozbila ho otci o hlavu. Otec pravděpodobně chvíli chodil s rámem kolem ramen. Jsem si jistý, že celá situace byla velmi smutná, ale mně se teď v hlavě odvíjejí jenom karikatury těchto událostí, těchto situací.

Když mi bylo pět, v Americe vypukla velká hospodářská krize. Osmdesát pět procent obchodů se sportovním zbožím v zemi v těchto letech zkrachovalo a můj otec, jak se zdálo, byl zcela zoufalý. Měli jsme luxusní obchod v době, kdy luxusní zboží nikdo nekupoval. Newman-Stern uspořádal výprodej a na jeho výsledku záleželo, jestli obchod zavřeme, nebo ne.

V jednu chvíli bratrům Newmanovým došly peníze. Vzpomínám si, že se můj otec vypravil do Chicaga a dosáhl toho, že mu firmy Spalding a Wilson dodaly zboží v hodnotě dvě stě padesát tisíc dolarů do komisního prodeje. Můj otec měl pověst čestného člověka, takže výrobci věděli, že peníze za své zboží nakonec dostanou. To, že můj otec a strýc Joe přežili krizi bez úhony, potvrzovalo jejich spolehlivost a zásady v podnikání.

Všichni jsme pomáhali. Otec by nikdy nedovolil, aby matka pracovala, ale ona stejně propustila služebnou, což ho hrozně rozčílilo. Matka řekla: „Budu uklízet a za ty peníze, co mě stála služebná, si nakoupím nábytek, který se mi líbí.“ A tak to taky udělala. Vzala na sebe veškeré praní, mandlování, žehlení, nakoupila nové vybavení nebo sama přečalounila starý nábytek, dokonce ušila i závěsy. (Rodiče byli velmi hrdí na to, že jsme nikdy nedali navenek znát žádné potíže a že otec nikdy nemusel přerušit naše členství v židovském venkovském klubu Oakwood.)

Já jsem začal pracovat ve skladu obchodu Newman-Stern, a když jsem trochu vyrostl, přeložili mě do prodejny. Prodával jsem všechno možné: dalekohledy, míče, tenisové potřeby. Byl jsem dobrý obchodník, poctivý. Když jsem někomu prodával kouli na kuželky a on řekl: „Já vlastně nevím, jestli potřebuju novou kouli na kuželky,“ tak jsem mu řekl: „Když ji nepotřebuješ, tak si ji nekupuj.“ Bavilo mě tam pracovat.

Arthur Newman senior ve své kanceláři, 1938

Po druhé světové válce společnost Newman-Stern také prodávala armádní přebytky. Jeden chlápek nám nabídl bedny se zbytky pumových zaměřovačů Norden, futuristického, kdysi přísně tajného vojenského zařízení, které umožňovalo americkým letadlům přesně shazovat náklad na Německo a Japonsko. Tyhle zásoby ten chlápek pochopitelně nemohl dát jen tak na trh. Když jste viděli ty složité součástky, říkali jste si: „K čemu tohle může někdo použít?“ Ale strýc Joe (který na vysoké škole studoval aplikovanou vědu) a můj otec začali ta zařízení rozebírat a přišli celé věci na kloub. V jedné části zaměřovače se po stisknutí malého tlačítka zapnul výkonný elektromotor a s trochou improvizace jste mohli mít relativně levné automatické otevírání garážových vrat. Byly tam reostaty, které se daly znovu použít pro mnoho účelů v domácnosti, a dokonce i zabudovaný raný analogový počítač.

Bratři dali celostránkový inzerát do clevelanských novin Plain Dealer s popisem toho, jak je možné opětovně použít každou ze třiceti šesti součástek zaměřovače. Příští tři nebo čtyři dny se do obchodu nebylo možné přes lidi dostat. Prestižní clevelandská Case School si koupila dva celé zaměřovače za dva tisíce osm set dolarů za kus, což v té době bylo obrovské množství peněz. Bylo to úplné šílenství – za několik dní se toho prodalo za nějakých dvě stě tisíc dolarů.

Táta a strýček Joe byli nadšení. Nešlo ani tolik o ty peníze, ale o to, že si vzali něco, co se nabízelo všude kolem, ale jen oni viděli ty možnosti. Byl to obrovský úspěch a zároveň romantika maloobchodu. A bratři Newmanovi byli romantici.

Všechno ale takhle nezačalo, rozhodně ne v případě mého otce. Ten chtěl být v mládí spisovatelem. Nedlouho po svém návratu z první světové války se stal nejmladším reportérem deníku Cleveland Press. Ale bratr Joe ho zlákal, aby se připojil k jeho začínajícímu obchodu se sportovním zbožím, který se původně specializoval na prodej elektrotechnických sad pro chlapce a také na sofistikovanější mikrofony, vysílače a telegrafy. (Přesun ke sportovnímu zboží nastal poté, co vláda po vyhlášení války císaři v roce 1917 zakázala prodej soukromých telegrafních zařízení.) Joe byl prezidentem firmy, můj otec se stal jejím tajemníkem a pokladníkem a ocitl se ve stínu svého bratra. Nedokázal najít cestu ven – právě zakládal rodinu, měl povinnosti a byl to čestný člověk. Nemohl přece všechnu finanční zátěž naložit na svou mladou ženu a Arthur Newman senior nevěřil na rozvody.

Stal se vězněm – v obchodě, v manželství, bez jakékoli možnosti opravdu si promyslet svá rozhodnutí.

Myslím, že ho jeho práce nakonec netěšila. Myslím, že ho netěšil ani jeho hrad. A radost neměl ani ze své rodiny.

* * *

Moje matka Teresa Fetzková byla krásná mladá žena, která do Ameriky přišla se svou rodinou z východní Evropy (z tehdejší rozpadající se Rakousko-uherské říše, z části, která je dnešním Slovenskem). Přistěhovala se sem nedlouho po začátku 20. století ještě jako mladé děvče. Její rodina byla velmi chudá, a to přispělo k matčinu trvalému strachu, že o vše přijde. Tvrdila, že její otec je profesor, i když ve skutečnosti byl zedníkem. Její vlastní matka zemřela, když byla máma ještě dítě, a v šestnácti se provdala za jednoho mladíka, s nímž se zakrátko rozvedla, protože se k ní prý choval násilnicky.

Můj otec ji potkal v době, kdy pracovala jako uvaděčka v divadle Alhambra v Clevelandu. Poté, co začala chodit s mým otcem, který byl mnohem kultivovanější než ona, se rozhodla přestoupit z římského katolicismu na relativně méně zneklidňující Křesťanskou vědu (a možná méně známou židovské rodině jejího nápadníka). Brzy otěhotněla a přes velký tlak otcovy rodiny se dítě (můj bratr Arthur) skutečně narodilo a Arthur a Tress se o něco později vzali. Můj otec tak učinil pod nátlakem a mám podezření, že kdyby nebyl tak čestný, okamžitě by ji opustil. Nevím, jestli ho matka tak milovala, měla odpor k potratům nebo měla jiný důvod k manželství, ale ti dva nakonec vytvořili společnou domácnost. Já jsem se narodil asi rok po Arthurovi, což podle všeho vyvolalo značné diskuse o alternativních možnostech.

Arthur a Tress v roce 1921

Rodina Newmanů měla k Tress od začátku mnoho výhrad. Nebyla to židovka, zatímco oni ano, přestože většina z nich náboženství nepraktikovala. Byla krásná. Měli ji za poběhlici („Není snad rozvedená?“), zlatokopku a osobu pod jejich společenskou a vzdělanostní úrovní (to je dost ironické, pokud vezmeme v úvahu, že o jednu generaci dříve byli Newmanovi podomní obchodníci a dráteníci). Za rodinu mé matky se styděli. Jak méněcenná se kvůli tomu musela cítit a jak odstrčený se musel cítit on!

Můj otec byl v podstatě plachý člověk, který se, pokud si vzpomínám, nikdy nestýkal s rodinou své ženy. Matka nás s bratrem brávala každý druhý týden na návštěvu k našemu mrzoutskému a mlčenlivému dědečkovi (kde jsme se krmili skvělou kuřecí polévkou jeho ženy), ale otec s námi nikdy nejel. Myslím, že se s nimi setkal jen dvakrát. Také si myslím, že se na nás otec zlobil, že tam jezdíme, protože jsme prarodiče navštěvovali vždy v neděli; otec pracoval šest dní v týdnu a kvůli našim výletům byl doma sám. Neděle pro něj byla méně šťastná než kterýkoli jiný den v týdnu. Přesto s nimi otec nechtěl mít nic společného; ani nevím, jestli jim někdy dovolil vkročit do našeho domu. Byli to chudí příbuzní.

Asi tedy nepřekvapí, že se z mé matky stala velmi uzavřená žena, která měla jen několik blízkých přátel. A přestože byla oddaná svému domu a svému manželovi, nakonec je oba nesnášela a nedůvěřovala celé své rodině. Byla to ta nejpodezřívavější žena, jaká kdy žila, hysterická z představy, že ji nikdy nikdo nepřijme a že nikdy nedostane, co jí patří. A tato její podezíravost nás provázela po celý život.

Matka se nicméně věnovala svým vlastním vášním – i když nikdy ne předmětům, které je vyvolávaly. Například si zamilovala operu a tahala mě na pětihodinová wagnerovská představení v Severance Hall. Hudba ji vzrušovala. Jako dítě jsem třeba udělal něco roztomilého, nebo přišel dolů obzvlášť hezky oblečený, v šortkách a svetříku, a ona se oddala velké záplavě emocí, která jí prostupovala, ať už to byly slzy nebo radost. Samotné dítě doopravdy neviděla, stejně jako neslyšela operu. To, co se odehrávalo v její hlavě a srdci, mělo jen velmi málo společného s Wagnerem nebo se mnou, týkalo se to pouze její vlastní extáze. Člověk se mohl jen modlit, aby ho pustila. A kdyby se dítěti podařilo se od ní odtáhnout nebo hudba přestala hrát, ani jedno by jí nechybělo, její emoce by pokračovaly, živeny svou vlastní velikostí a rozsahem, dokud by nezemřely vyčerpáním. Teprve pak by se možná zeptala: „Kde je?“ nebo „Někdo vypnul hudbu?“

V sexu by jí nejspíš mohl být odebrán partner a vášeň by neustala, dokud by nedosáhla vrcholu a nezeptala se: „Kam šel?“ Vím, že je hrozné říkat takové věci o své matce, ale myslím, že je to strašně vtipné – a strašně smutné.

V duchu vidím obraz, kde jako dítě cítím bolest, jelikož mám zaraženou třísku v prstu, a matka mě objímá, cukruje a mačká, dokud z toho malého nešťastníka nevymáčkne život. A když objeví bezvládnou postavu ve svém náručí, překvapeně vykřikne: „Vždyť jsem se jen snažila toho chudáčka utěšit!“

Připadal jsem si jako jeden z těch jejích zatracených chudáků psů, kteří onemocněli rakovinou a byli tak obézní, že se sotva hýbali, a máma je krmila čokoládou tak dlouho, dokud je nezabila svou laskavostí. Nevšimla si, jakou škodu jim způsobuje. Její potřeba rozdávat náklonnost nejenže zcela zahltila objekt této náklonnosti, ale neměla s tím objektem nic společného. Matčini psi byli obdobou jejích dětí, té prázdné dekorace, která volně pobíhala kolem a brala si veškeré city, zatímco její osiřelé jádro se jen snažilo chránit před tím, aby ho dekorace nerozdrtila. Trvalo padesát let, než si to jádro dokázalo sednout a začít se tím zabývat.

Samotné psy nikdy neviděla, jen svou laskavost. A byla tak ponořená a zamilovaná do své vlastní laskavosti, že tyhle obézní psy trávila tak dlouho, dokud se neroztekli jako kornoutky zmrzliny a nesklouzli po boku gauče, aby se připojili ke všem těm bílým chlupům, které vypustili na její černý koberec.

Lucille Newmanová byla Paulova teta, žena Joea, bratra Arthura Newmana seniora.

Oba Newmanovi chlapci, Paul a Arthur, si měli uvědomit, že jejich matka i otec byli nemocní lidé. Nemocní v tom smyslu, že nikdy neměli klid, skutečný klid, a že se dusili.

Kdyby se Arthur starší pokusil s Tress rozvést, mohla by vzhledem ke své povaze udělat něco velmi nerozumného. Byla to osamělá osoba a byla schopná krutých věcí.

Opravdu nevím, jaký život by Arthur mohl mít, pokud by se oženil s někým jiným, byla mezi nimi skutečně velká přitažlivost. A pro Tress představoval jistotu. Jestli ho opravdu milovala, to nevím. Ona nejspíš milovala jen toho slepého tlustého psa, kterého krmila bonbony.

Jedním z dopadů jejich manželství na mého otce mohlo být to, že se z něj stal tajný pijan, alkoholik. Vždycky jsem si myslel, že otec v roce 1950 zemřel na rakovinu. Ale teprve nedávno jsme prozkoumali výsledky jeho pitvy a zjistili jsme, že právě účinky alkoholu na jeho slinivku měly hlavní podíl na jeho předčasné smrti v šestapadesáti letech.

Běžně to probíhalo takto: obchod Newman-Stern zavíral každý den v 17:30. Mému otci to odtamtud trvalo přesně dvanáct minut k Terminal Tower v centru Clevelandu, kde nastoupil na rychlovlak do Shaker Heights. Měl sedm minut na to, aby se zastavil v baru u Freda Harveyho, kam po práci chodili všichni podnikatelé, a rychle vypil pár drinků – dva dvojité bourbony s vodou. Pak spěchal na vlak, a když dorazil domů, zamířil hned nahoru, kde měl ve skříni schovanou láhev bourbonu, a nalil si dalšího dvojitého panáka.

Babette Newmanová byla švagrová Arthura Newmana seniora, provdaná za jeho bratra Aarona.

Stewart Stern byl uznávaný scenárista a jeden z nejbližších přátel Paula Newmana.

Lucille Newmanová: Tress mi vyprávěla, že Arthur dělával různé věci, např. byl svátek, děti nastrojené a ona připravila dobrou večeři. Prostřela stůl a on šel nahoru, oblékl si ty nejšpinavější staré šaty, které našel, přišel dolů ke stolu a vypadal jako šupák.

B.N.: To je hrozně smutné. Člověku se z toho chce brečet.

L.N.: Je to strašné.

S.S.: Proti čemu ale protestoval? Proti její dokonalosti? Chtěl ji trochu ušpinit, aby se v tom domě dalo lépe žít? Co myslíte?

B.N.: No, je pravda, že jsem nikdy neviděla, aby Tress nebyla dokonale upravená. Její vlasy byly krásně…

L.N.: Až do poslední chvíle jejího života, a to nosila paruku.

B.N.: Asi protestoval proti tomuhle.

U stánků rychodráhy bylo možné si koupit časopisy, sladkosti, žvýkačky a také slabé pivo. Jmenovalo se Fort Pitt a na etiketě mělo kovboje a indiány. Jednou v neděli odpoledne jsme s Arthurem (bylo nám tak jedenáct a dvanáct) přemluvili otce, aby nám jednu láhev koupil. Přinesli jsme si ji domů, otec ji slavnostně otevřel a připil nám. Ochutnal jsem první doušek a pomyslel si: „Proboha, co je tohle za hnus? Proč by někdo něco takového pil?“ Bylo to naprosto odporné.

Otec byl ale neoblomný. „Chtěli jste to, tak jsme to koupili. Sice vám to nechutná, ale hezky si to dopijete.“

Obrátil jsem to do sebe a přísahal si, že už se piva v životě nedotknu.

Myslím, že jsme s bratrem otce doopravdy opilého nikdy neviděli. Věděli jsme, že si dává něco na uvolnění před večeří a po letech jsme našli prázdné láhve od alkoholu schované ve škvíře u sklepa. Není divu, že tak často chodil dolů kontrolovat kotel. Později jsme také našli hromady ukrytých cigaretových špačků. Přestože jsme s Arthurem dostávali často vynadáno za to, že tajně kouříme v naší „klubovně“, ukázalo se, že si náš otec pravidelně dopřával své cigarety, přestože matce přísahal, že nekouří.

Lucille Newmanová

Když se Paul s Arthurem vrátili do svého rodného domu v době Tressina pohřbu, chtěli se podívat na dvě věci – jednak na to, jestli je ve zdi stále důlek, do kterého bouchali hlavou, a jednak na to, jestli je v přepážce třetího patra stále díra, kam strkali cigarety ze strachu, že by je rodiče mohli přistihnout při kouření.

Nechtěl jsem, aby další generace Newmanů zase musely dělat věci ve svém pokoji tajně. Když můj syn Scott kouřil trávu, kouřil jsem ji s ním. V posledních letech si říkám, jestli ty velké problémy, co jsem nakonec s alkoholem měl, a Scottova závislost nebyly částečně zděděné – nějaká špatná krev Newmanových mužů. A taky často přemýšlím nad tím, zda pití mého otce nemělo něco společného s problémy v komunikaci nás dvou.

Nejsilnější vzpomínka, kterou na svého otce mám (a která nejlépe vystihuje náš vztah), je z doby, kdy mi bylo asi dvanáct let. Bylo to v neděli a otec mi řekl: „Pojďme na procházku.“ Byl jsem nadšený, úplně vyvedený z míry tou nabídkou. Šli jsme a šli, ale já si nedokázal vzpomenout na žádné téma, které by tátu mohlo zaujmout. Stejně tak on nevěděl, co by řekl mně. Jediné, na co jsme se vzmohli, byly řečnické otázky typu: „To je hezký strom, že?“ nebo „To je ale hezký požární hydrant, co říkáš?“ Kráčel jsem bokem, napůl přískoky, vzhlížel k němu a on jen pokyvoval hlavou. Mezi námi dvěma nedošlo k výměně jediné myšlenky.

Bratři Arthur a Paul v Shaker Heights, přibližně 1928

Děti se o svých rodičích dozvídají jen tak, že se vyptávají. Pokud ovšem jejich matky a otcové nejsou vypravěči, což jsem já nikdy nebyl. Moje vlastní děti byly fascinované, jakmile jsem s nimi začal mluvit; ale pokud jste nemluvný a vaše děti se nikdy nezeptají, co potom?

Jednou odpoledne jsem se při baseballu snažil chytit vysoko odpálený míč, ale netrefil jsem se, dopadl jsem na něj a ošklivě si poranil kotník. Bylo to těsně před večeří a já se začal téměř plazit domů. Kolem procházel můj otec, který se zrovna vracel z práce. Požádal jsem ho, aby mi pomohl, a on odpověděl: „Děláš si legraci?“ a prostě šel dál. Nejspíš si myslel, že jsem ufňukánek. Druhý den ráno, když mi kotník natekl do velikosti grapefruitu, mě odvezli do nemocnice. Ukázalo se, že je zlomený.

V domě panovala nespokojenost, že nic nedokážu udělat pořádně. Otec se choval odmítavě, bez zájmu, v jeho hlase byl neustále náznak sarkasmu. Myslím, že se mě přestal snažit inspirovat, protože měl pocit, že je poražený. Nesnažil jsem se víc o to, abych byl vzdělaný člověk, protože jsem zvláštním způsobem věděl, že to nedokážu. Když jsem ve škole četl Schopenhauera, nepamatoval jsem si to, a dokonce jsem si ani nepamatoval, co jsem vlastně nepochopil. O mnoho let později, když jsme se s Joanne spřátelili s Gorem Vidalem, bylo pro mě těžké pohybovat se v přítomnosti člověka, který dokázal tak inteligentně hovořit o tolika věcech: amerických spisovatelích, starém Řecku, Římě, francouzských dramaticích, zatímco já byl negramotný. Uvědomil jsem si, že mám nějaký handicap, který mi znemožňuje poslouchat, slyšet lidi, číst rychleji než mluvím, dokonce si i pamatovat věci. Ať už je příčina jakákoli, nikdy jsem nevynikal ve vzdělání, ani jsem svému otci nepředvedl nic, na co by mohl být pyšný.

Pocit úspěchu jsem mohl získat jedině prostřednictvím práce, vyděláváním peněz. Možná to byla jediná věc, kterou jsem otce opravdu potěšil, když jsem mu ukázal, že umím být samostatný a dokážu si sám sehnat práci. Myslím, že jsem také zoufale toužil po tom být nezávislý, abych se vymanil z pocitu, že se o mě doma pořád někdo stará. A o nás bylo vždycky postaráno – nepamatuji si, že bychom s bratrem museli někdy něco uklízet. Tak jsem hodně pracoval. Roznášel jsem zboží pro květinářství a pro čistírnu, vozil jsem sudy s okurkami a bedny s coca-colou po schodech nahoru a dolů pro lahůdkářství, a dokonce jsem si přivydělával i jako podomní prodejce pro Fuller Brush. Přihlásil jsem se, když mi bylo třináct, a stal se ze mě podměrečný blonďáček tahající kufr naplněný vzorky, který byl stejně velký jako já a vážil dokonce víc než já.

Měl jsem skvělou trasu, v dělnické čtvrti za Kinsman Road. Matka mě po škole naložila do auta, vysadila na místě i s výbavou a o tři hodiny později vyzvedla. V Kinsmanu žili pracující lidé a všichni potřebovali to, co jsem prodával: košťata, kartáče na vlasy, zubní kartáčky, smetáčky – šedesát různých druhů vynikající kvality a za mnohem nižší cenu, než by stály v obchodě. Zboží jsem neuměl moc vychvalovat, ale taky jsem nemusel chodit daleko od domu k domu a nakonec jsem vydělal možná čtyřicet dolarů týdně.

Vzpomínám si, že jsem jednou zazvonil na zvonek domu, kde mi otevřela mladá hezká žena, mohlo jí být tak čtyřiadvacet a na sobě měla jen kombiné, z níž jí téměř vypadávala ňadra. Zdála se mi trochu zhýralá a sešlá. Řekla mi: „Pojď dál, chlapečku.“ Já jsem okamžitě vycítil, že to je nějaké divné a že to nemá nic společného s prodejem kartáčů. Rychle jsem vyhodnotil situaci a dal se na útěk. Za sebou jsem táhl svůj kufr, z nějž při běhu vypadávaly vzorky.

Práce, která ve mně zanechala nejsilnější dojem, byla roznáška novin. Byl jsem opravdu dobrý cyklista a moje novinová trasa vedla blízko mého domu. Na bulváru Shaker Heights stály obrovské domy – dnes by se prodávaly za miliony dolarů. Byly jako z Velkého Gatsbyho od Francise Scotta Fitzgeralda, všechny ty krásné ženy v letních šatech, patricijská elegance, lehkost a způsoby. Začal jsem toužit být opravdu bohatý. Myslím tím hodně bohatý. Ta touha se ve mně zrodila, když jsem viděl všechny ty krásné lidi, kterým jsem dodával noviny. A zdálo se mi, že je to tak daleko od všeho, čeho bych kdy mohl dosáhnout, něco zcela nedostupného.

Arthur Newman junior

Paul se nakonec ukázal jako energický a vynalézavý a možná to pramenilo z toho, že to byl kluk, který se chtěl vymanit ze svého prostředí vlastním úsilím. Možná všechno, co měl někde v hlavě v souvislosti se svým mládím a matčinou panovačností, bylo zárodkem celého toho elánu, energie a odvahy. Měl v sobě zabudovanou tuhle aktivní energii, a jak nakonec dopadl? Stal se úspěšným.

S Artem jsme měli kamaráda Dicka Gosse, který byl z velmi bohaté rodiny. Slýchávali jsme, že jeho otec, plukovník Goss, zbohatl na vývoji chemických zbraní za první světové války. Kromě domu na Shaker Heights rodina rovněž vlastnila plantáž na jihu a letní sídlo na severu. Jednou po škole jsem u něj na návštěvě procházel jejich knihovnou a viděl, že mají ustrojený vánoční stromek, plný světýlek, ale také ozdobený pěti- a desetidolarovými bankovkami. Když mě uviděla jeho matka, velmi vznešeně vypadající dáma, která si četla v rohu místnosti, řekla: „Dobré odpoledne, Paule.“ A já jsem jí odpověděl: „Paní Gossová, promiňte, můžete mi prosím vysvětlit, proč máte na vánočním stromku tyhle pěti- a desetidolarové bankovky?“

Odpověděla přesně tohle: „Aby Dick věděl, že peníze ve skutečnosti na stromech nerostou, proto jsme to tam dali.“

To na mě udělalo velký dojem.

Stewart Stern

Co vedlo děti v této domácnosti k tomu, že mlátily hlavou o zeď?

Paul nikdy nevěděl, odkud co přiletí, protože i když na něj byla Tress ohromně pyšná, na to, jak je hezký, a oblékala ho jako další součást svého domu, najednou na něj bez jakéhokoli důvodu divoce zaútočila kartáčem na vlasy, aby ho hned začala dusit láskou. Nevěděl, co to je za člověka, ani za koho považuje jeho. Jak tohle přežil?

Paul mi řekl, že se často cítí tak umrtvený, že většinu svého dětství vymazal a nepamatuje si je. Co ale hledal, byla odpověď na hádanku svého bytí – proč má takový odstup od vlastních emocí, že až donedávna cítil jen velmi málo. Trochu smutku, trochu štěstí – ale nikdy si nedovolil cítit naplno ani jedno.

* * *

Jewell Fetzcová byla sestra Paulovy matky Tress.

Než se Tress seznámila s Arthurem, byla vdaná za instalatéra jménem Elmer. Strašně na ni žárlil, stačilo, aby se na někoho jen podívala, a on hned udělal scénu. Hrozně ji bil. Jednou v neděli jsem k ní přišla na návštěvu a ona měla tak znetvořený obličej, že ji nebylo možné ani poznat. „Tress, co se stalo?“ zeptala jsem se jí. Řekla jenom: „No, měla jsem nějaké problémy.“

Elmer byl ďábel s hezkou tvářičkou, tmavé vlasy, knírek, dobře stavěný. Ale byl to ničema. Se sestrou Mae jsme jí řekly, že ji zabije, že se s ním musí rozvést. Z celé té věci jí bylo stydno, ale souhlasila, že s námi půjde k soudu, aby soudce a advokát viděli, jak je zbitá. Než rozvod proběhl, bydlela asi půl roku u Mae. Jednou odpoledne zašla do svého bytu a zjistila, že jí zmizel všechen nábytek, kromě matrace na spaní. Začala křičet.

Příští den jsme s ní šly zase za právníkem a on zajistil příkaz, aby Elmer všechno vrátil. Nedlouho poté bylo manželství úředně rozvedeno.

Když Tress potkala Arthura, hrozně se do něj zamilovala. To, že byl žid, pro ni nic neznamenalo, nezáleželo jí na tom, zda to jeho nebo její rodina schvaluje.

Myslím, že Arthur ji také miloval. Tress řekla: „Já ho dostanu.“

A to se taky stalo.

* * *

Babette Newmanová

* * *

Jewell Fetzcová

* * *

Lucille Newmanová