Život ptáků

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title The Life of Birds.

© 2023 David Attenborough

Translation © Jitka Jeníková, 2024

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Czech edition © 2024 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

David Attenborough asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Photographs © Individual copyright holders

Front cover image © Juan van den Heever

Author photograph © Gavin Thurston

Cover design by Ola Galewicz

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-051-0

Předmluva

Není těžké pochopit, proč má tolik z nás v oblibě ptáky. Jsou energičtí, roztomilí a jsou všude kolem nás. Mají různé, snadno odlišitelné povahy – jsou drzí i bázliví, něžní i krutí, věrní i nevěrní. Životní dramata mnohých z nich se nám odehrávají přímo před očima. Ptáci tvoří součást našeho světa. Stačí tlesknout a už se zvedají do vzduchu a s lehkostí, kterou jim můžeme jen závidět, mizí ve světě, jenž patří jen jim. Představují všudypřítomné pojítko s přírodou rozprostírající se za našimi cihlovými zdmi. Nijak zvlášť nepřekvapí, že lidé ptáky studovali a studují s mnohem větším zápalem a nadšením než jakoukoliv jinou skupinu zvířat.

Prvním úkolem ornitologie bylo ptáky pojmenovat. Každá společnost, pochopitelně, přišla s vlastním, často velice podrobným označením. V osmnáctém století navrhl švédský přírodovědec Carl von Linné jednotný způsob klasifikace všech živých bytostí na základě jmen používaných už řeckými a římskými přírodopisci. Tento systém používají ve výrazně propracovanější a detailnější podobě vědci po celém světě dodnes. V současné době, tedy o zhruba dvě stě padesát let později, máme pojmenovaných přibližně deset tisíc různých ptačích druhů. Muzea a další vědecké instituce nasbíraly plné skříně exemplářů jednotlivých druhů; obezřetně vypreparované, pečlivě změřené, s náležitě zaznamenanou každou drobnou odchylkou ve zbarvení a velikosti. Přenosné dalekohledy a později také fotografie umožnily, aby se v rámci oboru rozšířily hluboké znalosti. Dnes už není potřeba ptáka kvůli identifikaci střílet. Ornitologové jsou v současnosti tak zdatní, že dovedou poznat divoce žijícího ptáka jen z úryvku jeho zpěvu nebo záblesku peří či siluety. Tuto dovednost nesmírně obdivuji, leč jí sám, bohužel, nedisponuji.

O tom však tato kniha nepojednává. Má fascinace ptáky pramení z pozorování jejich chování. Ornitologové začali studovat tento aspekt objektů svého zájmu o poznání dříve než zoologové zabývající se jinými odvětvími. V době, kdy lovci velké zvěře stále ještě stříleli antilopy v přesvědčení, že nám ustavení maximální velikosti rohů prozradí o daném druhu něco zásadního, a na základě vzorů kůže se dohadovali o tom, kolik druhů žiraf existuje, ornitologové začínali zkoumat trasy ptačích letů. Aby tak mohli činit, potřebovali identifikovat konkrétní jedince. Jednou z technik převzatou s poměrně velkým zpožděním od výzkumníků věnujících se jiným živočichům bylo používání štítků nebo kroužků. Jean-Jacques Audubon údajně zkraje devatenáctého století přivazoval tyranovcům navštěvujícím mlýn jeho rodičů v Pensylvánii na nohy barevné nitě. Díky nim dospěl k závěru, že se ptáci, kteří tam hnízdili, následující jaro po odletu na jih znovu vraceli a hnízdili přesně na tom samém místě. To bylo samo o sobě překvapivé zjištění, představovalo však jen nepatrný náznak neobyčejných ptačích schopností, které jsme měli teprve odhalit.

Na tyto objevy jsme si ale museli ještě nějaký čas počkat. Jednotliví ptáci stejného pohlaví a druhu si jsou vzájemně podobnější, než je tomu u všech ostatních velkých zvířat. Vědci studující slony začnou záhy jednotlivce rozlišovat podle různě tvarovaných obřích uší. Tváře šimpanzů se liší úplně stejně jako ty lidské. Keporkaci mají na černé zadní ploutvi specifické bílé vzory. Lvi se, vzhledem ke svému vznětlivému založení, vyznačují charakteristickými jizvami na čumácích – a i když žádné nemají, každý má specifický počet a uspořádání vousů. Dva dospělé samce pěvušky modré od sebe ale v podstatě není možné odlišit.

Když na zahradě nějakého ptáčka pozorujeme, děláme bezděčné závěry o jeho společenském postavení. Soudíme, že z trávníků vytahuje žížaly vždy ten samý, a jen málokdy uvažujeme o tom, zda je to skutečně stejný pták, který tak oddaně zásobuje potravou mláďata v hnízdě na živém plotě. Ještě relativně nedávno nikoho zkrátka nenapadlo, že je zapotřebí ptáka žijícího trvale v zahradě okroužkovat, aby se takový předpoklad potvrdil. Když však ornitolog pěvušky chytil a okroužkoval je, zjistil, že manželské uspořádání těchto ptáků je natolik rozmanité, že být to lidé, měl by bulvár dlouho o čem psát.

Jakmile se využití kroužků rozšířilo mimo migrační studie, objevily se brzy další techniky. Na záda velkých ptáků se začala připevňovat malá zařízení, která pravidelně vysílají signály satelitům vysoko na nebi, jež je přenášejí přijímacím stanicím zpátky na zemi. Zjistili jsme tak, že albatros stěhovavý dokáže uletět 1600 kilometrů, nasbírat dostatečné množství potravy a odnést je zpět mláděti čekajícímu na opuštěném antarktickém ostrově. Tučňáci museli spolykat malinká zařízení měřící tlak vody. S tímto zařízením v žaludku nám tučňák patagonský prozradil, že se v oceánu pravidelně potápí za potravou do třísetmetrových hloubek. S použitím genetické daktyloskopie se podařilo určit přesný původ ptáčat a ukázalo se, že modropláštníci nádherní vedou tak pestrý milostný život, že sameček nemusí být otec ani jednoho mláděte, která ve svém hnízdě tak oddaně krmí. Z vědy zabývající se chováním ptáků je dnes bohatý a fascinující obor.

A přesně to je také téma této knihy. Některé výzkumné techniky jsou natolik sofistikované, že je mohou využívat jen profesionální výzkumníci, ale i tak pro zapálené amatéry zbývá spousta práce. Všudypřítomnost ptáků a jejich okouzlující chování fascinuje celosvětovou armádu nadšenců, kteří jsou připraveni obětovat jim volný čas a snášet ty nejnepříjemnější podmínky, jen aby je mohli pozorovat a sbírat o nich data. Literatura pojednávající jak o práci amatérů, tak profesionálů je velice kusá, rozptýlená a většinu lze nalézt jen v odborných časopisech. Bez velkého objemu hrubých dat a závěrů, které z nich byly vyvozeny, by nemohla vzniknout v zásadě jediná z následujících stránek. Všem těmto publikacím jsem hluboce zavázán. Na všechny zdroje nicméně neodkazuji, abych předešel zahlcení textu. Ze stejného důvodu nepoužívám vědecká označení pro jednotlivé zmiňované druhy. Jejich přesné zařazení ovšem najdete v rejstříku, který vedle jejich běžného pojmenování, jež jsem používal v knize, obsahuje také jejich vědecká označení.

Doufám, že se mi na následujících stránkách podařilo zachytit, jak nesmírně fascinující je ptáky nejen správně pojmenovávat, ale také přicházet na to, co dělají a proč to dělají.

PRVNÍ KAPITOLA /
Létat, či nelétat

Vysoko nad bílým vápencovým útesem, který se prudce zvedá nad zelený prales Bornea, krouží dravec. Krátce předtím odpočíval ve větvích tak nehybně, že si ho dokázala povšimnout jen hrstka zvířat. Když začalo večerní slunce klesat k obzoru a jeho jas zeslábl, pták se líně vznesl do vzduchu a pustil se do hlídkování. Teď upírá pohled dolů k temně černému ústí masivní jeskyně rozevírající se na úbočí útesu. Uvnitř visí ze stropu milion netopýrů namačkaných jeden na druhém tak těsně, že skála nad nimi není vůbec vidět. Na rozdíl od luňáka netopýři pochopitelně nevidí slunce, aby se podle jeho blížícího se západu mohli zachovat. Stejně tak neregistrují ani pokles teploty, protože podmínky v jeskyni jsou pozoruhodně stabilní. Netopýři přesto nějakým způsobem vědí, že se den začíná chýlit ke konci, a brzy budou moct vyletět ven do lesa, nořícího se do čím dál hustší tmy, a pustit se do své noční porce hmyzu.

Pár se jich nejistě vznese do vzduchu, poletují sem a tam a v houstnoucí tmě se řídí ozvěnou svého ultrazvukového pískání. Pak se během přibližně minuty seřadí do zástupu. Jako vlnící se černá stuha se klikatí po celé délce stropu jen několik centimetrů pod skálou. Postupují vpřed, vyhýbají se překážkám a pokračují podél puklin z jedné síně do druhé, dokud se nedostanou do rozlehlého prostoru v ústí jeskyně. Slunce venku zmizelo, je však stále ještě dost světla, abyste mohli sledovat, jak se černá stuha vine napříč stropem, dokud se nedostane do nejvyššího bodu v opačném rohu. V ten okamžik netopýři poruší formaci a vyvalí se ven nad koruny lesa.

Luňák je sleduje. Nezdá se, že by měl naspěch. V jeskyni je tolik netopýrů, že jejich exodus bude trvat dlouhé minuty. Luňák si může vybrat správnou chvíli. Pak se najednou rozhodne. Zamíří dolů, prudce mává křídly, aby zrychlil, a vrhne se přímo do houfu netopýrů. Vytrčí nohy před sebe a popadne do spárů netopýra. Někdy svou kořist roztrhá za letu zobákem. Jindy si odnese polámaného netopýra do hnízda, kde ho sežere. Než padne tma a z jeskyně vyletí poslední netopýři, může ulovit dva nebo tři. Luňák má obzvlášť velké oči, přesto však po zhruba půl hodině přestává vidět tak, aby mohl své přesné a bleskové útoky zopakovat. Má však vše, co potřebuje. Netopýři jsou bezesporu nejmrštnější ze všech létajících savců, s luňákem se však měřit nemohou. Dokud je světlo, nepatří obloha savcům, ale ptákům.

To se dá nejspíš čekat. Ptáci létají mnohem déle než netopýři. Nejstarší netopýří fosilie pocházejí z období před přibližně padesáti miliony lety a ptáci začali létat minimálně o sto milionů let dříve, v dobách, kdy ještě žili dinosauři. Přesto se nejednalo o první zvířata, která obsadila vzdušný prostor. O přibližně dvě stě milionů let je předběhl hmyz. K prvním zástupcům patřili skuteční obři s křídly dlouhými přes třicet centimetrů. S postupujícími milénii se u potomků těchto prvotních letců vyvinula pestrá řada leteckých technik. Někteří mají dva páry křídel, jiní jen jeden. Někteří disponují gyroskopickými stabilizačními systémy, jiní mávají křídly s větší rychlostí, než s jakou se jim dokážou smršťovat svaly, a daří se jim to proto, že je mají upnuté k vibrující hrudní stěně. Nedorůstají však velkých rozměrů. Hmyzí těla jsou konstruována tak, že nemohou správně fungovat, pokud překročí určitou velikost, a žádný hmyz nikdy nepřerostl obry z raných časů. Když se pak objevili ptáci, překonaly jejich letecké dovednosti ty hmyzí a jejich nadvláda trvá dodnes.

Pokud byste o tom snad pochybovali, sledujte lejska šedého, dříve běžného letního návštěvníka zahrad po celé Evropě, jehož početní stavy se v současné době snižují. V zásadě nevýrazný ptáček bez pestře zbarveného peří si svým chováním velice rychle získá vaši pozornost. Sedává napřímený na holé větvi stromu, co pár vteřin vzlétne, trhaně kličkuje a zase se vrací zpátky. Když se k němu dostanete blíž, možná zaslechnete uprostřed těchto jeho výletů slabé klapnutí. To scvakl v zobáku hmyz. Vážky umí létat cikcak a vyhýbat se, ale pokud se jim podaří uniknout útoku lejska, tak jen s velkým štěstím. Mouchy a zástupce lumkovitých lapá lejsek v letu bez jakýchkoliv potíží. Lejsek je tak obratný lovec, že se občas vracívá na větev hned s několika drobnými úlovky lapenými v zobáku. Každou kořist náležitě zpracuje. Motýly zbaví křídel. Ovády polkne vcelku, ale včely a vosy, ačkoliv se ovádům podobají velikostí i celkovým vzhledem, pozná a připraví je nejprve o veškeré nebezpečné části – než je spolkne, usilovně s nimi tře o větev, čímž jim odstraní žihadla. Hmyz tento vzdušný souboj prohrál už před dávnými časy.

Kdy získali ptáci poprvé nadvládu nad oblohou? Odpověď na tuto otázku jsme dostali v minulém století v Bavorsku nedaleko Mnichova. Tamější krajina je posetá doly, z nichž lidé těží hezký, krémově zbarvený vápenec, který se už od římských časů využívá ve stavebnictví. Je tak hladký, stejnoměrný a jemnozrnný, že v devatenáctém století sloužil jako litografický kámen. Na některých místech se štěpí v tenké desky. Oddělování jedné od druhé připomíná při pohledu shora listování knihou. Je třeba říct, že většina těchto stránek je prázdná, čas od času se však na některé objeví dokonalý obtisk zvířete – kreveta s tykadly, ryba s dokonale zachovanými šupinami a žebry, ostrorep ležící na konci své poslední řádky stop. Někdy tyto pozůstatky obklopuje světle hnědá skvrna, která ukazuje, kde se nacházely měkké tkáně, jež se záhy po smrti rozložily a rozpustily. Nalezeny byly dokonce i jemné obrysy tak křehkých tvorů, jako jsou medúzy.

Z těchto fosilií není obtížné odvodit, za jakých podmínek se vápenec usadil. Kdysi dávno býval bahnem na dně teplé tropické laguny. Souš se nacházela několik kilometrů na sever a od otevřeného moře odděloval lagunu korálový útes na jihu. Kvůli jen velmi nepatrnému proudění a vysoké míře odpařování způsobené teplým sluncem se voda stala natolik slanou, že v laguně nemohli trvale žít žádní živočichové. Pravidelně se přes útes ale převalil příliv a přinesl s sebou tvory obývající moře za jeho hranicí. Čas od času přelétal přes lagunu nějaký suchozemský živočich a skončil v jejich teplých slaných vodách. Máme díky tomu fosilie hmyzu – jepic, vážek, kobylek, brouků a vos –, jasný důkaz toho, jak schopně a důmyslně si hmyz v této dávné době ve vzduchu počínal. Nacházejí se tu také dokonale zachované kostry malých létajících plazů – ptakoještěrů – s jasně viditelným křehkým okrajem tenkých křídel, táhnoucích se od jejich prodloužených, jako sláma tenkých prstů.

Podobně fascinující a překrásné fosilie se sbírají a opatrují po staletí. V roce 1860 však lamač kamene pracující poblíž vesničky Solnhofen rozštípl jeden z bloků a učinil ohromující, unikátní objev: pírko. Je poměrně malé, měří na délku jen patnáct centimetrů a na šířku šest centimetrů, ale je zachovalé do nejmenších detailů. Na několika místech se větvičky oddělily od ostnu a na konci brku se nachází malý chomáček uvolněných větviček. Prapor má na jedné straně poloviční šířku oproti straně protější. Tato asymetrie je obzvlášť důležitá. Peří na křídlech moderních ptáků má stejný tvar a je na křídle umístěné tak, aby užší, silnější část směřovala dopředu. Takový tvar jasně dokazuje, že mělo starodávné pírko aerodynamickou funkci. V podstatě nijak se neliší od pera, které můžete dneska najít při procházce přírodou. Přesto muselo upadnout z křídla tvora, jenž přelétal lagunu někdy před sto padesáti miliony lety.

Co to bylo za tvora? Peří roste jen jediným živočichům: ptákům. A peří je skutečně bráno za jednoznačný charakteristický rys ptáků, takže solnhofenské pírko ze své podstaty patřilo ptáku. Ale jakému? Věda nemusela na odpověď čekat dlouho. Hned v následujícím roce, v roce 1861, našli v kamenolomu jen několik kilometrů od místa, kde bylo objeveno pírko, téměř kompletní kostru. Dosahovala velikosti kuřete a obklopovaly ji detailní otisky peří.

Jednalo se však o vskutku neobvyklého ptáka. Měl dlouhý hubený ocas, obě přední končetiny měly tři oddělené prsty, přičemž každý zakončoval zahnutý dráp. Pozdější výzkum odhalil, že na lebce neměl zobák, ale kostnaté čelisti plné zubů. Očividně to byl z části plaz a z části pták. Vědci, kteří jej popsali, mu dali jméno archeopteryx, což je složenina dvou řeckých slov znamenajících „staré křídlo“. Od té doby se podařilo objevit několik dalších jedinců a dnes máme tím pádem značné množství informací o tělesné stavbě tohoto pozoruhodného tvora. O tom, jak vlastně žil, se nepřestává diskutovat.

Drápy na prstech na křídlech mohou leccos napovědět. Do dnešních dní přežila hrstka ptáků, kteří disponují stejnou výbavou. V peří je schovávají některé labutě, kachny, ostnáci a pár dalších druhů. Husám podobní kamišovití obývající Jižní Ameriku mají na každém křídle dva nápadné drápy, které předvádějí v bojích o teritorium a při soubojích je používají jako zbraně. Nejlepší vodítko, jak nejspíš archeopteryx drápy na křídlech používal, nám poskytuje zvláštní pták žijící v severních oblastech Jižní Ameriky, nazývaný hoacin.

Hoacin se živí listy, hnízdí v bažinách a jeho let působí neohrabaně. Jako hnízdo mu slouží plošinky, které si staví z ledabyle naskládaných větviček. Na ty potom naklade dvě až tři vejce. Vylíhnutá mláďata mají na každém křídle dva dobře vyvinuté drápy. S tím, jak písklata rostou, roste i jejich odvaha a začínají šplhat po okolních mangrovnících, na nichž jim pomáhají se udržet právě drápy na křídlech. Když je něco vyruší, například nějaký predátor, zaplují pod vodní hladinu a po chvíli se s pomocí drápů vyšplhají zpátky do hnízda. V dospělosti ptáci drápy ztrácí. Možná je archeopteryx, kterému zůstávaly po celý život, používal stejným způsobem jako mláďata hoacinů. V solnhofenském vápenci se sice nenašly žádné zkamenělé kmeny ani silnější větve, tu a tam se ale objevují listy jehličnanů, cykasů a jinanů, a není tím pádem pochyb o tom, že nedaleko rostly lesy. Z toho, jak vzácné jsou fosilie archeopteryxů, můžeme vyvodit, že se tito tvorové objevovali nad lagunou jen výjimečně. Museli se zdržovat nad pevninou a v lesích, jež byly jejich skutečnými domovy.

Existují i další známky, které dokazují, že archeopteryx žil na stromech. První prst odpovídající palci, jenž mu na obou nohou směřuje dozadu stejně jako většině moderních ptáků, mu umožňoval držet se na větvi. I jeho dlouhý ocas naznačuje, že to byl tvor žijící v korunách stromů. U několika exemplářů je nádherně zachovalý a není na něm patrné, že by měl jakkoliv ucourané konce, což by mělo zvíře trávící hodně času na zemi. Zároveň je ocas dlouhý, takže kdyby jeho majitel žil na vodě, představoval by nadměrnou zátěž.

Sloužila mu však křídla jen k tomu, aby na nich klouzal z jedné větve na druhou, nebo jimi dokázal mávat tak, aby se vznesl a skutečně letěl? Pokud dokázal mávat, musel mít svaly, které křídlo spojovaly s hrudními kostmi. První nálezy neposkytovaly žádný důkaz o přítomnosti kosti, jež by podobný spoj umožňovala, to však neznamená, že takové svaly neexistovaly. Mohly být upnuté k chrupavce, která se rozložila a nezanechala po sobě žádné stopy, jež by mohly zkamenět. Tato otázka tím pádem zůstávala otevřená. V roce 1992 se ale našel důkaz. Jen o několik kilometrů dál od místa prvního objevu byl v kamenolomu nalezen další, v pořadí už sedmý exemplář. Je menší než ten první a liší se od něj v dostatečném množství dalších detailů, aby se dal považovat za odlišný druh. Dostal název Archaeopteryx bavarica a má něco, co ostatní nálezy postrádají: velkou hrudní kost. Ta se skvěle hodí k ukotvení křídelních svalů. Je tedy pravděpodobné, že tito první letci jen neklouzali vzduchem, ale máváním křídel si razili cestu lesem – a čas od času přelétali i přes lagunu, do které se někteří zřítili. Soudobý výzkum prováděný speciálními rentgeny odhalil, že je struktura archeopteryxových křídel stejná jako u moderních ptáků a nejvíce se podobá struktuře křídel křepelů a bažantů, kteří jsou schopni krátkých, leč energických přeletů.

Archeopteryx nemohl být prvním tvorem vybaveným páteří, který se vznesl do vzduchu. Jeho peří má natolik komplexní strukturu, že muselo být výsledkem tisíce generací trvajícího evolučního vývoje. Proč však tento proces začal? Proč archeopteryxovi předci spatřovali i v peří – byť nejjednodušším – výhodu? Odpověď zjevně záleží na tom, kdo tito předci byli.

Je možné, že se jednalo o dinosaury. Podobnost mezi archeopteryxem a malými dinosaury je skutečně tak velká, že se jeden z exemplářů nacházel desítky let v muzeu klasifikovaný jako dinosaurus, dokud podrobnější zkoumání neodhalilo slabounký otisk peří kolem předních končetin, jenž prozradil, že se ve skutečnosti jedná o archeopteryxe. Podobní malí dinosauři byli pravděpodobně predátoři, kteří pronásledovali kořist. Má-li být zvíře takovým způsobem aktivní, musí mít teplé tělo, aby mohly chemické procesy probíhat velmi rychle a generovat spoustu energie. Dnešní svižně se pohybující plazi, jako jsou ještěrky a hadi, se vyhřívají na slunci, aby se do tohoto stavu dostali. Existuje názor, podle něhož malí dinosauři, například velociraptoři, dokázali tak jako savci vnitřně generovat vlastní teplo. Takový proces spotřebovával velké množství energie a padla na něj značná část kalorií přijatých v potravě, přinášel ale i značné výhody. Umožňoval kupříkladu zvířeti být aktivní brzy ráno a obstarávat potravu v době, kdy jeho konkurenti zůstávali ještě ztuhlí a malátní. Vrstva udržující teplo by se v takové situaci stala neocenitelnou. Těla tehdejších ještěrů pokrývaly stejné šupiny, jaké má dnes například v Austrálii žijící agama. Pokud by se takové šupiny protáhly a získaly vláknitou strukturu, pak by mohly přesně takovou výhodnou izolaci zajišťovat.

Teď si představte, že takový tvor využívá mohutné zásoby energie na pronásledování kořisti, řekněme velkého hmyzu. Může se postavit na zadní nohy, jako to dělá agama límcová, když chce nabrat rychlost. Pokud by jim tělo pokrývaly dlouhé vláknité šupiny – protopeří –, pak by jejich roztáhnutí mohlo vynést zvíře do vzduchu a umožnilo by mu lapit kořist do tlamy. A jestliže by prchalo před větším tvorem, dokázal by jej podobný manévr dostat bezpečně mimo dosah predátora. Teplokrevný plaz tak mohl učinit první kroky k létání. Ti, kdo této teorii nevěří, tvrdí, že podobný tvor by v okamžiku, kdy by se rozběhl po zadních ve snaze dosáhnout co nejvyšší rychlosti, najednou nerozpřáhl přední končetiny, neboť podobný pohyb by okamžitě zvýšil odpor vzduchu a běžce by tím pádem zpomalil.

Bez ohledu na tuto námitku se musíme ptát, zda dinosauři, z nichž se mohli archeopteryxové vyvinout, byli ve skutečnosti teplokrevní. Podle některých ano. Zastánci této teorie čerpají důkazy z několika zdrojů: z poměru mezi počtem teplokrevných a býložravých plazů, jimiž se živili, z mikroskopické struktury jejich kostí a z velikosti jejich mozku. Žádný z těchto důkazů však není odborníky přijímaný jako jednoznačný. Podle jiných výzkumů nedokázali dinosauři, stejně jako současní plazi, udržet stabilní tělesnou teplotu. Takoví tvorové rostou v různých částech roku odlišným tempem. V kostech se jim proto vytvářejí soustředné kruhy, do jisté míry podobné letokruhům v kmenech stromů. Podobné kruhy byly objeveny v kostech zkamenělých ptáků, kteří na starodávném nebi nahradili archeopteryxe. Z toho se dá usuzovat, že ani samotný archeopteryx negeneroval vlastní tělesné teplo. Fosilie archeopteryxe jsou natolik vzácné, že dosud nikdo nerozřízl některou z kostí, aby tuto teorii potvrdil. Pokud by se to ale potvrdilo, představa, že první opeření letci začínali jako zvířata běhající po zemi, utrpí značné trhliny. Je pochopitelně velice nepravděpodobné, že by se u studenokrevného tvora vyvinula izolační vrstva vláknitých šupin, neboť by zabraňovala nebo minimálně překážela majiteli ve vyhřívání na slunci.

Existuje alternativní hypotéza. Pradávný ještěr, ať těžil z vnitřně generovaného tepla, nebo ne, začal jako čtyřnohý tvor lézt po stromech. Měl by k tomu hned několik důvodů. Mohl prchat před většími dravými plazy žijícími na zemi, mohl hledat bezpečné místo pro svá vejce nebo mohl pronásledovat hmyz žijící ve větvích. Jakmile se ocitl nahoře na stromě, potřeboval se po něm pohybovat. Je mnohem snazší a energeticky méně náročné skákat z jednoho stromu na nižší větev sousedního stromu než slézat dolů, přebíhat po zemi a znovu šplhat nahoru.

U několika dnešních zvířecích druhů, které skáčou mezi stromy, se vyvinuly prvky, jež jim umožňují výrazně prodloužit délku skoků. Jen v pralesích Bornea se vyvinuly minimálně čtyři odlišné techniky. Poletucha velká má tak objemnou volnou osrstěnou kůži, že když běží nahoru po kmeni stromu, vypadá, jako by měla na zádech vlající kápi. Jak velký tento plášť je, poznáte v okamžiku, kdy se rozhodne přeskočit na sousední strom. Odrazí se od větve do vzduchu, roztáhne všechny čtyři nohy do stran a rozbalí blánu nataženou od zápěstí po kotníky, jež jí slouží jako obrovský čtyřúhelníkový padák. Tato technika je natolik účinná, že zvíře snadno přeplachtí stometrovou vzdálenost. Dlouhým chlupatým ocasem, jenž za ní vlaje, může navíc kormidlovat a změnou polohy nohou reguluje napnutí kožovité blány. Dokáže tak s nesmírnou přesností přistát na zvoleném místě, například ve vstupu do hnízda.

Malí, stromy obývající ještěři z rodu dráčků se vzduchem pohybují trochu jiným způsobem. Mají enormně prodloužená žebra. Když plaz posedává tiše na větvi, má žebra blízko u těla souběžně s páteří, k níž jsou přirostlá. Když ale skočí, břišní svaly se mu stáhnou, žebra se rozvinou jako vějíř a odhalí po obou stranách těla jasně zbarvený kožní lalok. Tito malí ještěři si ve vzduchu počínají tak obratně, že bez ustání poletují z jedné větve na druhou. Při tom lapají hmyz, jenž se neuvážlivě usadil v jejich dosahu, nebo se utkávají s konkurenty, kteří usilují o jejich teritorium.

Existuje také žába, jež má tak protáhlé blánou propojené prsty, že když vyskočí do vzduchu, fungují jí nohy jako padáky. Známe dokonce i létajícího hada. Když se ocitne ve vzduchu, přitáhne břicho k páteři tak, že se mu spodní část těla prohne dovnitř a dlouhé tělo stočí do čtyřúhelníkového tvaru, který je překvapivě účinný, když dojde na chytání vzdušného proudu.

Všichni tito bornejští tvorové a řada dalších lesních zvířat ve zbytku světa jasně ukazují, jak užitečná je pro tvory žijící na stromech schopnost klouzat vzduchem a že si velmi ochotně nechali vyvinout těla do podoby, která jim to umožňuje. Je proto pravděpodobné, že se u předků archeopteryxe vyvinula stejná dovednost. V jejich případě k tomu došlo přeměnou šupin v peří.

Šupiny se stejně jako peří formují v malinkých váčcích na kůži. Oboje vzniká ze stejného rohovinového materiálu. Dokonce i nejmenší výrůstky pernatých šupin by zajistily aerodynamickou výhodu, a není proto těžké si představit, že se šupiny na předních končetinách a na ocasu pravěkého ještěra postupně protáhly tak, aby umožnily zvířeti doskočit na delší vzdálenost. Jejich stavba se postupně zlepšila. Objevil se centrální zpevňující osten, na větvičkách vyrůstajících po obou stranách se zformovaly paprsky a drobné háčky, jež drží vše pohromadě, vytvářejí jednotný, vzduch zachycující povrch, který se vždy, když se poruší, snadno znovu upraví zobákem.

Po sto let od prvotního objevu archeopteryxe zůstával Solnhofen jediným zdrojem důkazů o nejranějších dějinách ptáků. Pak se v roce 1995 začaly objevovat podivuhodné zkameněliny v Číně. Pocházely z provincie Liao-ning na severovýchodě země. Jílovec, v němž byly objeveny, se zformoval na dně rozlehlého jezera před přibližně sto dvaceti miliony lety, třicet milionů let po období archeopteryxů. Obsahoval řadu ryb, žab, krokodýlů a drobných primitivních savců. Mezi plazy se nacházel malý dinosaurus nazvaný sinosauropteryx neboli „čínské ještěří křídlo“, který měl podle všeho na hlavě, krku a podél páteře řadu jemných vláken. Ta jsou považována za primitivní peří, byť není tento názor prozatím všeobecně přijímaný. Nemají ani asymetrickou, ani propojenou strukturu, jež by jim zajišťovala aerodynamickou funkci. Zda byly dostatečně tlusté a bylo jich dost na to, aby fungovaly jako izolace teplokrevného tvora, nebo zda sloužily sinosauropteryxovi na okrasu, není zatím známo. Je možné, že se jedná o přímého potomka jednoho z nejranějších plazů, u kterého se vyvinuly pernaté šupiny, jež se mohly vyvinout před obdobím archeopteryxů a nějakým způsobem přetrvat.

Další druh z tohoto naleziště však měl s naprostou jistotou ke skutečným ptákům blíž než archeopteryx. Dorůstal velikosti straky, tělo mu pokrývalo peří a každá přední končetina byla vybavena třemi prsty zakončenými drápy. V ocase měl ale podstatně méně kostí a především měl místo rohovitého zobáku čelisti a zuby. Muselo se jednat o nejvýraznější posun směrem ke skutečnému létání, neboť se nesnížila jen hmotnost zvířete, těžiště se navíc přesunulo do břicha, takže ho už ve vzduchu nepřevažovala hlava. Na počest velkého čínského mudrce jej nazvali confuciusornis. Dosud bylo nalezeno několik set exemplářů tohoto fascinujícího tvora, přičemž některé jsou pozoruhodně zachovalé a kolem kostí mají načernalý opar zachycující rozsah jeho pernaté kůže. Někteří mají dokonce na ocasu dvě nesmírně dlouhá pera, která naznačují, že se mohlo jednat o samce a že v té době už existovaly výrazné rozdíly mezi pohlavími. Exempláře se vyskytují v takovém množství, že svádí k předpokladu, že tito ptáci žili v početných koloniích.

V nedávné době vydaly vývojově ještě pokročilejší ptačí fosilie skály v Austrálii, Španělsku, Argentině a v Severní Americe. Všechny tyto pozdější exempláře se vyznačují adaptacemi snižujícími hmotnost, jež jsou typické pro pravé ptáky. Rozměrný kostnatý ocas se zredukoval na malý trojúhelník kostí připojených k okraji pánve. Dlouhé kosti v křídlech a nohou začaly být duté a uvnitř jsou vyztužené drobnými vzpěrami. Řada těchto tvorů má na hrudní kosti hřeben, na němž jsou uchycené mohutné létací svaly. Žebra měla hákovité výběžky, jež je vzájemně podpírají a dodávají sílu hrudníku. Úžasná třída ptáků byla v té době již zcela etablovaná.

A pak, před pětašedesáti miliony lety, zastihla život na Zemi dosud zcela nevysvětlená katastrofa. Podle všeho souvisela s vesmírným tělesem, planetkou nebo kometou, které se srazilo se Zemí a způsobilo tak gigantickou explozi, že popel a prach zaclonily dost možná na celé měsíce sluneční záření a Země se zahalila do trvalé temnoty. Ať už byl důvod jakýkoliv, poslední dinosauři, jejichž stavy se každopádně už nějaký čas snižovaly, zcela vymizeli. S nimi vyhynula i řada dalších velkých plazů. Z oceánů se ztratili mosasauři a plesiosauři, z nebe pterosauři. A stejně tak velké procento ptáků. Několik skupin však přežilo; patřili k nim mimo jiné také předci kachen a hus, potáplic, racků a kulíkovitých, jako jsou čejky a další brodiví ptáci. Najednou se jim otevřely báječné možnosti. Obrovské kusy země, které ještě nedávno obývala spousta rozmanitých živočichů, teď zely v podstatě prázdnotou a byly připravené ke znovuosídlení. Obzvlášť pak nebe, jemuž přestali dominovat létající plazi. Předci moderních ptáků se vyvinuli, aby jej mohli kolonizovat, a dokázali to překvapivě rychle. Během deseti milionů let se objevily všechny dnešní řády ptáků s výjimkou malých pěvců.

Na východním pobřeží Británie, ve Walton-on-the-Naze v Essexu, se nachází pozoruhodné naleziště, které je zdrojem fascinujících důkazů tohoto rychlého a pestrého vývoje. Místní londýnský jíl, jenž se usadil před přibližně padesáti miliony lety, vydal přes šest set exemplářů dávných vyhynulých ptáků. Mezi nimi se nacházejí druhy, které mají vazbu na dnešní kukačky, papoušky, sovy, rorýse, jestřáby, racky, ledňáčky a řadu dalších druhů. Obdobná evoluční exploze probíhala po celé planetě. V Severní Americe hnízdily u břehů obřího jezera pokrývajícího velkou část dnešního státu Wyoming rozsáhlé kolonie vodních ptáků, kteří byli podle všeho předchůdci dnešních kachen a hus. Z nánosů časem nashromážděného písku, z něhož je dnes pískovec, trčí tisíce jejich kostí a úlomků vajec.

Nedaleko od tohoto místa se nacházejí naleziště v kdysi otevřených travnatých pláních. Pocházejí z nich pozůstatky ptáků, kteří nové možnosti využili radikálně odlišným způsobem. Dinosauři, kvůli nimž byla pro ptačí prapředky podobná krajina tak nebezpečným místem, zmizeli. Ptáci se mohli znovu vrátit na zem – a také to udělali. Jeden z nich dorůstal do dvoumetrové výšky a měl obrovskou, čtyřicet pět centimetrů dlouhou hlavu s nesmírně těžkým zobákem. Kosti tvořící křídlo jsou malinké a je z nich zjevné, že pták nedokázal létat. Od jeho objevení před více než sto lety byl tento pták nazývaný gastornis či diatryma považován za děsivého predátora, jenž se živil menšími plazy a dalšími drobnými tvory. Nedávno skupina vědců poukázala na to, že jeho zobák nemá zahnutou špičku, což by mohlo znamenat, že gastornis nepatřil k aktivním lovcům a živil se spíš zdechlinami, nebo možná dokonce i listy. I kdyby tomu tak bylo, nejednalo se o jediného obřího nelétavého ptáka na dávných travnatých pláních. V Jižní Americe žili jiní a ti rozhodně lovili. Někteří dorůstali až do třímetrové výšky, hlavy měli velké jako koně a zobáky působivě zahnuté. Ne nadarmo se jim říká hrůzoptáci.

Ptáci usilující o nadvládu nad souší stejně jako nad nebem měli své protivníky. Od archeopteryxových časů pobíhali po lesní půdě rejskům podobní tvorové pátrající po hmyzu. Měli srstí izolovaná teplokrevná těla. Vedli skromnou existenci a přečkali celou dinosauří éru. Stejně jako ptáci i oni přežili zánik dinosaurů a i před nimi se teď otevřely nové možnosti. Narostli do větší velikosti. Soudě dle jejich zubů se z některých stali dravci ne nepodobní dnešním hyenám. Právě s takovými ranými savci museli nelétaví ptáci soupeřit o nadvládu nad souší. Savci nabrali větší a rozmanitější podoby a nakonec zvítězili. Gastornis a hrůzoptáci před pětadvaceti miliony lety vymizeli.

Obří nelétaví ptáci se po zemi ale pohybují dodnes – pštrosi v Africe, nanduové v Jižní Americe a emu a kasuárové v Austrálii a na Nové Guineji. Snadno si můžeme domyslet, že i oni se objevili společně s gastornisem a hrůzoptáky krátce po velkém hromadném vymírání. Světové kontinenty se v té době nenacházely na stejném místě jako dnes. Před sto padesáti miliony lety byly všechny součástí superkontinentu. Ten se během velice dlouhého období rozlámal, jednotlivé části odpluly pryč a staly se z nich dnešní oddělené světadíly. Možná předci dnešních nelétavých ptáků putovali s nimi a za miliony let, jež od té doby uběhly, se vyvinuli v odlišné druhy na různých světadílech, které známe dnes.

Anebo je možné, že se pštrosi, nanduové, emu a kasuárové vyvinuli nezávisle z létajících prapředků a podobnost mezi nimi je důsledkem toho, že se všichni obří nelétaví ptáci přizpůsobili stejnému životnímu stylu. Je každopádně jisté, že žádný z nich není přímým potomkem plazů. Nejsou na rozdíl od nich na půl cesty k plné létavosti. Řada rysů jejich těl zcela zjevně ukazuje, že jsou potomky létajících předků. Kosti na zakrslých křídlech mají srostlé stejně jako létaví ptáci. Peří jim na křídlech roste stejným způsobem jako na křídlech, která dokážou skutečně létat – toto rozmístění by nemělo žádný smysl, pokud by se ptákům peří vyvinulo proto, aby je udrželo v teple. Mají také lehký zobák a v zadní části těla trojúhelníkovou kůstku, jež představuje vše, co jim zbylo z plazího ocasu.

Peří jim nicméně postupně zdegenerovalo. Háčky na větvičkách, které je drží pohromadě, aby vznikl aerodynamický prapor, vymizely. Pštrosi mají peří měkké a nadýchané a nanduové, kteří žijí v chladnější části světa, dlouhé a střapaté. Moderní nelétaví ptáci přežili v konkurenci savců, protože jim jejich vzrůst a dlouhé nohy umožňují velice rychle běhat a mají tím pádem reálnou šanci případným útočícím savcům utéct. Není náhodou, že pštrosi, nanduové i emu žijí v otevřené travnaté krajině nebo v polopouštích, protože právě tam jim rychlost může poskytnout dostatečně účinnou formu obrany. Kasuárové mají o poznání mohutnější tělesnou stavbu, obývají však v zásadě lesy a nepotřebují dlouhé nohy, které by jim propůjčily vysokou rychlost, neboť v jejich domovských tropických lesích severní Austrálie a Nové Guiney nikdy nežili velcí masožraví savci.

Ptáci přestali v průběhu dějin létat několikrát. Létání je velice náročné na energii a ptáci neplachtí vzduchem, pokud se mohou bezpečně přemístit po zemi. Změna může proběhnout velmi rychle. Souostroví Galapágy, které se nachází v Tichém oceánu 1300 kilometrů západně od ekvádorského pobřeží, vynesla nad hladinu sopečná aktivita před necelými pěti miliony lety. Od té doby se na něj v různých fázích dostali ptáci z pevniny, které sem možná zanesly neobvyklé bouře. Patří k nim také kormoráni. Po příchodu na Galapágy ztratili tamní kormoráni důvod létat. Veškerou potravu si mohli snadno obstarat potápěním v nedalekém moři. Na ostrov se nikdy nedostali žádní savci, kteří by je mohli obtěžovat. Stejně tak předkové tamních kormoránů nepotřebovali křídla k pohybu pod vodou, neboť k tomu všem kormoránům slouží nohy. Přicházely další a další generace galapážských kormoránů a žádná nepotřebovala vzlétnout, a tak se jim křídla zmenšovala. Když dnes po rybaření kormoráni galapážští roztáhnou křídla, aby je usušili, jsou zakrnělá a porostlá potrhaným peřím, které by je nedokázalo udržet ve vzduchu, kdyby byli tak bláhoví a pokusili se vzlétnout.

Ostrov Nová Kaledonie v západním Tichém oceánu je domovem dalšího nelétavého ptáka, kagu. Dorůstá velikosti kura domácího a stavbou těla připomíná podsaditou volavku. Má světle šedé peří, což je zvláštní, protože se jedná o lesního ptáka, který tráví celý život na zemi pátráním po hmyzu a další drobné kořisti. Většina ptáků se stejným životním stylem jinde po světě bývá maskovaná. Bledý kagu je okamžitě viditelný a snadno by se proto mohl stát obětí zem obývajících lovců. Tady ale žádní nejsou. Křídla má stále plně opeřená a na první pohled by se zdálo, že ho jsou schopna udržet ve vzduchu. Nemá však dostatečně vyvinuté svaly, aby jimi dokázal mávat. Nanejvýš křídla aerodynamicky využívá k tomu, aby udržel při pohybu po zemi rovnováhu. Když běží ze svahu, může je dokonce roztáhnout a několik metrů se na nich sklouznout. Také je předvádí – aby odehnal soupeře nebo aby udělal dojem na družky. Když roztáhne křídla, ukáže se, že to ve skutečnosti není tak nenápadný bledý pták. Na letkách, jež zůstávají normálně skryté, má překvapivé tmavošedé pruhy. Netušíme, před jak dlouhou dobou využil nepřítomnosti predátorů a vzdal se létání. Nejstarší pozůstatky kaguů na ostrově pocházejí z doby před přibližně dvěma tisíci lety. Křídla nemá možná prozatím tak zakrslá jako galapážští nelétaví kormoráni, neboť v izolaci na Nové Kaledonii žije kratší dobu.

Nový Zéland se značně liší od ostatních relativně nových ostrovů, na kterých se nelétaví chřástalové vyskytují. Je to starodávný kus země, část pravěkého superkontinentu, jež se od Austrálie a Antarktidy oddělila v kritickém okamžiku, kdy vymizeli dinosauři a savci se ještě neujali vlády. Právě na těchto ostrovech moderní ptáci záhy maximálně rozvinuli všechny přednosti nelétavosti.