Moje píseň pro Čechy

Copyright © Anne Marie Kenny, 2024

Translation © Kateřina Klabanová, 2024

Cover illustration © Petr Sís, 2024

Foreword © Martin Palouš, 2024

Copyright © Nakladatelství Práh, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-050-3

Věnováno životu a odkazu Václava Havla
a národu mých předků

Předmluva Martina Palouše

Moje píseň pro Čechy není jen jedinečným osobním pohledem Američanky na náš přechod k demokracii a naprostou proměnu české ekonomiky po sametové revoluci – ale také fascinujícím literárním dílem. V lyrickém stylu Anne Marie Kenny slyšíme tóny, rytmy a melodie nejen v pasážích věnovaných její kariéře zpěvačky ve Francii, ale také za všemi hlubšími reflexemi vlastní zkušenosti z porevoluční doby, kdy se v Praze vydala na spletitou podnikatelskou dráhu.

Vnímám její příběh jako skvělou ukázku toho, co jsou a co dělají lidská paměť a vzpomínky. Nebo přinejmenším čím mohou být, pokud se spojí s vhledem a s tvůrčím talentem. A stěžejním poselstvím její písně pro Čechy je pro mě svoboda – ať už politická nebo vnitřní – a to smířená s tím, co znamená být lidský v nedokonalém světě.

V poznání vlastní nedokonalosti totiž spočívá síla lidství. V pochopení, že pokora, sebeovládání a vědomí vlastní křehkosti a hranic jsou kladem. A že dokážeme-li odpouštět a změnit své srdce, otevíráme nové možnosti sobě i druhým.

Příběh Anne Marie Kenny – stejně jako příběh Českých zemí – stojí za připomínání, protože nám dávají nahlédnout do vítězství lidskosti. A jak říkal Václav Havel: „Záchrana tohoto lidského světa není nikde jinde než v lidském srdci, lidském rozmyslu, lidské pokoře a lidské odpovědnosti.“

Její vzpomínky na historickou epochu podle mě překrásně popisují niternou pouť za osvobozením. Čtěme je pozorně, s otevřenou myslí, a přijměme pozvání Anne Marie, abychom s ní znovu prožili neuvěřitelnou oslavu svobody, kterou jsme tak zázračně získali po dlouhém období útisku. Snad nám otevřou nové příležitosti a povzbudí nás k pospolitosti s bližními – každého z nás i svět, který všichni nazýváme domovem.

Prolog

Na křídlech písně jsem přistála na neobyčejném místě a v neobyčejné době – v Praze devadesátých let. Pocházela jsem ze srdce Ameriky, táhlo mi na čtyřicítku a toho času jsem coby profesionální zpěvačka žila s galantním starším manželem ve Francii – a najednou mě strhl proud světových událostí.

Když to v listopadu 1989 prasklo ve východní Evropě, sledoval v televizi tamní dějinné zvraty celý zbytek světa. Osvobozující vlna, která se vzedmula na Václavském náměstí, zasáhla i náš byt v Nice vzdálené od Prahy přes tisíc kilometrů a já se vzepjala s ní. České kořeny mě vtáhly tou společnou silou, která i mě pohnula k osobnímu účtování.

Musela jsem něčím přispět, a to, co jsem udělala, mi změnilo život.

Slavili jsme s Johnem a připíjeli si šampaňským, už když se východoněmeckým disidentům podařilo docílit pádu Berlínské zdi. Pak se revolta v divoké kaskádě přehnala napříč celým regionem. Totalitní vlády jedna po druhé podléhaly volání po svobodě, které se ozývalo z protestujících a slavících davů v ulicích a na náměstích. Nemohla jsem se dočkat, až se proti režimu postaví i vlast matčiných předků. A Československo si vedlo přímo znamenitě. Stalo se miláčkem světové veřejnosti díky svému charismatickému vůdci i důstojnému průběhu převratu. Jeho nový prezident Václav Havel se už těšil mezinárodnímu uznání díky svým hrám, esejům i disidentské činnosti, za kterou opakovaně končil ve vězení. Nenásilné povstání si vysloužilo přezdívku sametová revoluce a já v té metafoře nikdy neviděla žádnou poddajnost ani zbabělost. O takové radikální změně se v zemi dlouho snilo, uskutečnila se velmi chytře a byla těžce vydobytá. Krom toho jsme vyrozuměli, že všechno proběhlo poměrně hladce i díky tomu, že vládnoucí komunisté upustili od použití síly, jinak by se samet nového československého hávu jistě značně pomuchlal a potrhal.

S hrůzou jsme přihlíželi barbarství v Rumunsku, kde se svržení bývalého prezidenta Nicolae Ceauşesca a jeho ženy Eleny neobešlo bez děsivého krátkého procesu a popravčí čety. Někteří Češi by to byli bezpochyby rádi dali sovětským nohsledům sežrat. Ale Havel potlačil vztek krajanů šlechetným apelem: „Ti, kteří se dlouhá léta násilně a krvavě mstí všem svým protivníkům, se v tuto chvíli bojí nás. Nemají důvod. Nejsme jako oni.“

Herečku ve mně oslnila shromáždění odporu vedená dramatikem, která v Československu připomínala nazvučenou a nasvícenou divadelní produkci s rockovými kapelami, operními zpěváky a modlitbou za tuto krajinu, kterou zpívala Marta Kubišová. Projevy na nich pronášely největší symboly naděje – známé hlasy literatury, hrdinové disentu, a dokonce i zapovězený katolický kněz. Organizovaly se z balkonu uprostřed Václavského náměstí za pomoci prvotřídní aparatury donesené z místních divadel a vysílaly se do světa. Rozjařené zástupy zvonily klíči nad hlavou na znamení solidarity. Něco z radosti v těch tvářích a z řinčení svobody rozezvučelo strunu i ve mně. Jejich nespoutaná lidskost mi v srdci vzbudila naději. Mohlo by se jejich osvobození stát i mým? Mohlo by mě zbavit vnitřních zmatků?

Ztotožnila jsem se s nadšením Čechoslováků, byť obezřetným, že po desetiletích totality dostanou šanci vládnout sami sobě. Když vykročili do té závratné atmosféry a na stupně svobody, jistě si kladli otázku, kým chtějí být a jaké místo v dějinách chtějí do budoucna zaujmout.

A právě v tom bodě jejich příběhu jsem se konečně ocitla v domovině svých předků. Předtím jsme s Johnem vyráželi z našeho přístavu ve Francii na cesty po západní Evropě, ale za železnou oponu jsme se nikdy neodvážili. Přestože Jandovi a Tomanovi, tedy rodina mojí maminky, se v devatenáctém století vystěhovali z Moravy, odrazovala nás od návštěvy obtížná byrokracie spojená se získáním turistických víz. Navíc se mi příliš nezamlouvala představa, že bych si jako kapitalistka měla užívat dovolenou mezi lidmi utiskovanými socialistickým režimem. Tehdy by mě nebylo ani napadlo, že pár měsíců po sledování, jak se ta alegorická opona zvedá, se rozjedu do Prahy, abych tu vystoupila na koncertě, a krátce na to se tu usadím.

Od chvíle, kdy jsem stanula na této scéně, přesněji řečeno na pódiu legendárního pražského klubu Reduta, kam mě pozval nově zvolený prezident země, uběhlo přes třicet let. S každým dalším rokem se ve mně pomalu vzdouvala touha popsat ten nepředstavitelný zážitek a následnou zkušenost, až hrozilo, že přeteče. Buďto jsem musela zavřít kohoutek, nebo ji kapku po kapce proměnit ve slova. Jakmile jsem se rozhodla vypustit ji a uvolnila místo vzpomínkám, proudily ke mně jedna za druhou, některé utišily žízeň jako osvěžující pramínek, jiné se ničivě přihnaly v rozbouřeném vlnobití. A třebaže mě dnes surová realita těch opojných a smělých časů niterně zasahuje stejně jako tehdy, vedou mě ke sdílení toho, co jsem tu zažívala, mnohem ušlechtilejší pohnutky.

Bojím se, že lidé zapomínají, nebo možná nikdy nevěděli, že revoluce v Evropě roku 1989 drasticky změnily celý svět, osvobodily miliony životů, byly zářným příkladem toho, jakou roli může v politické přeměně sehrát umění, a poukázaly na význam jednotlivce v dějinách. Takovým významným umělcem a člověkem byl i Václav Havel, literát a politik proti své vůli. Zastával osobní odpovědnost a zodpovědnou občanskou společnost. Věřil že láska, soucit, pokora a odpuštění jsou nezbytnou součástí morálního a duchovního potenciálu světa stát se lidštějším. A zdůrazňoval, že „vnucená maska apatie“ a cynismus, jež za komunistického režimu bývaly normou, už se za normální nikdy považovat nesmějí.

Havlova nadčasová vize znovu nabývá na významu, neboť demokracii a lidská práva ohrožují další totalitní režimy, autokratičtí vůdcové a nestoudné invaze. My, kdo jsme slýchali jeho poselství, v sobě uchováváme ducha oné doby a je naším úkolem sdílet svůj pohled na minulost a podělit se o to, co nás naučila.

Můj život se v té ohromující éře protkal s bohatou historií mých československých kořenů a s předivem odolného a laskavého národa, který si získal můj hluboký obdiv. Žila a pracovala jsem mezi jeho lidmi a sledovala jsem jejich úsilí a štěstí spojené s přechodem od komunismu k demokracii, od centrálně řízeného hospodářství k tržní ekonomice. Ta zkušenost proměnila i mě, byť se pojila s osobním utrpením a ztrátou.

Zůstanu se svou osvojenou vlastí spojená a ta porevoluční léta znějí ozvěnou jako Sinfonietta, v níž Leoš Janáček použil žestě, tympány a činely, aby oslavil svobodné Československo, které vzešlo zpod temného útlaku rakousko-uherského mocnářství rozpadlého v roce 1918. I Janáček pocházel z Moravy a své dílo napsal „na počest současného svobodného člověka, jeho duchovní krásy a radosti, síly, odvahy a odhodlání bojovat za vítězství“. O jednasedmdesát let později vybojovalo Československo další vítězství. Triumfální činely svobody se znovu rozezněly a v jejich rytmu jsem se k tomu náročnému pochodu přidala i já.

Ten vítězoslavný duch i mě naplnil nadějí a s vidinou nekonečných možností jsem se připojila k postkomunistickému rozmachu, který utvářel budoucnost země. Moje firma pomohla desítkám tisíc lidí vstoupit na mezinárodní trh. A třebaže jsem nikdy v životě nepracovala tak tvrdě jako za svých pražských let, vděčím za úspěch v podnikání Čechům.

Sedím v křesle za psacím stolem a můj oblíbený literární koutek u velkého okna mi nabízí výhled na konejšivou nebraskou krajinu. Venku před starým cihlovým domem je rozlehlá městská zeleň lemovaná alejemi neopadavých stromů. Jejich houšť a přírodní pastvina mi připomíná české lesy i to, jak Češi zbožňují přírodu, jak rádi jezdí na chaty a chalupy, chodí na houby a zahradničí. Mé tady a teď je prosyceno pocitem spřízněnosti a vřelými vztahy s lidmi, kteří mě pojí s někdejším životem v srdci Evropy, o němž oddaně píšu.

Ten příběh se obejde bez příkras, bez trylků, jakými pěvci zdobívali barokní árie. Doufám, že pouhé vyprávění o mojí cestě životem – o holce vychovávané česko-americkou vdovou v americkém městě, která zpívala v ulicích Paříže a později v Ritzu a stala se součástí českého přechodu k demokracii – samo o sobě poučí i pobaví.

Pozoruhodné je už jen to, co mě do Prahy přivedlo. Ono pozvání nijak nesouviselo s mým původem ani s podnikáním, které jsem tam později rozjela. Všechno způsobila jedna píseň.

1 Reduta

Premiéra. Natřískáno. Nakoukla jsem do sálu zpoza opony. Ve světle reflektorů se vznášela oblaka kouře z cigaret a znemožňovala mi najít jediné tváře, které bych mohla poznat: ředitele Pragokoncertu, příbuzné z Frankfurtu a manžela. Zbytek obecenstva pro mě byl cizí. Cizí, a přesto důvěrně známý, jako příbuzní, kteří vám drží palce. Za těch pár dní v zemi jsem u lidí, s nimiž jsem se potkala, rozeznávala rysy podobné mým bratrancům a sestřenicím, tetám, strýčkům a prarodičům z matčiny strany. Že pocházíme z téhož zemitého rodu, se nedalo zpochybnit.

Sotva se při nástupu protlačím davem, ale byla jsem odhodlaná držet se pokynů, které mi dal tanečník a choreograf Andy de Groat. Pár měsíců předtím jsem se za ním vydala vlakem z Nice do Paříže. A on mi ke každému číslu sestaveného repertoáru vymyslel choreografii, k některým volnější, k jiným pevně danou – kdy se mám postavit, kam si mám sednout, jak se mám pohybovat, jak tančit, stepovat, otočit se tak přirozeně, aby nikdo nepoznal, že jsem to nacvičila. Naučil mě, jak se vyhoupnout na klavírní křídlo, jak si na něm udělat pohodlí, abych mohla zpívat od srdce, jak z něj zase bez žuchnutí sklouznout.

Odmala jsem z vlastního těla bývala nesvá – mrzelo mě, že jsem v dětství nechodila na tanečky, v pubertě jsem přibrala a pak jsem to shazovala pomocí všelijakých zaručených diet – a i když už jsem ty sklony svedla jakž takž opanovat, přece jen jsem si občas dělala hlavu se svým vzhledem a schopností pohybovat se s grácií. Andy mě veškerých obav zbavil. Beze slov rozptýlil stud a pomohl mi pochopit, že pro pravdu a svobodu jsou prokletím.

Vzhlížela jsem k Andymu s ještě větší úctou, když jsem se dozvěděla, že na jedno z jeho divadelních představení psal recenzi francouzský surrealistický básník Louis Aragon. „Pokud se svět změní a lidé se budou pohybovat svobodně, svobodně, svobodně jako zmíněný tanečník… pak se člověk proměnil svobodou.“ Zmíněným tanečníkem byl Andy de Groat.

Mně Andy říkával: „Anne Marie, ty se podvědomě pohybuješ naprosto přirozeně. A toho se drž. Věř tělu.“ Mluvil o „prožitku pohybu“ a chtěl po mně, abych „naslouchala celým tělem a nechala se rozechvět zvukem“, což mi „pomůže přesně se vyjádřit každičkým pohybem“. Anebo abych zůstala bez hnutí stát a nechala působit slova.

Nejdůležitější pro každé vystoupení je entrée, zdůrazňoval Andy. Předpokládal, správně, že jeviště Reduty bude mít boční křídla pro vstup umělců. Až nás uvedou, chtěl Andy, aby se tradičně z boku objevil jenom můj klavírista Bob McCoy, usadil se ke křídlu a spustil impozantní předehru k naší první písni Sophisticated Lady. A já se měla řídit jeho tóny, nečekaně nastoupit ze zadní části sálu a pomalu dojít na pódium jako titulní dáma na úrovni.

Během zkoušek v Paříži jsme ale ani jeden nepředpokládali reálnou situaci v Redutě, do níž jsem měla vplout – přeplněný klub s neuspořádaným sezením. Neměli tu řady ani uličky, jen shluky oblých sametových banketek a židlí roztroušených tady a onde. Jak hostí v sále přibývalo, přidával personál sezení a zaplňoval volný prostor.

Začínáme. Uvedli nás. Bob nakráčel ke klavíru a spustil úchvatnou předehru. Stála jsem vzadu nalepená na černou stěnu a srdce mi bušilo snad ve všech pórech. Ne nervozitou: cítila jsem, že žiju naplno. Těch šestnáct písní jsem znala zpaměti a hlavou se mi nehonily ani naučené řádky průpovídek mezi nimi. Nic takového. Vyčkávaly přímo v srdci, až přijdou na řadu a vytrysknou ze mě jedna za druhou, upřímně a vášnivě.

Když Bob obecenstvo navnadil, vykročila jsem do tlačenice. S úlevou a radostí jsem sledovala, jak se přede mnou dav v naprostém tichu (až na příležitostné užaslé výdechy) rozestupuje, abych se mohla dovlnit na pódium.

Smaragdově zelená taftová róba se mi řasila na rukou a stahovala mi pas, obepínala boky a stehna a od kolenou se rozšiřovala až na zem a mluvila sama za sebe. Vyplnila jsem ji křivkami, že div nepraskala ve švech stejně jako sál. Řídila jsem se Andyho instrukcemi přesně tak, jak jsme je nazkoušeli. Natáhla jsem pravou ruku do uvolněné uličky a nechala levou pod lehkým úhlem pevně za sebou. Mezi ukazováčkem a prostředníčkem jsem totiž svírala dlouhou jantarovou cigaretovou špičku se zapálenou petrou, z níž se za mnou táhl dým.

Předehra měla smísit melodrama s frivolností, a to se nám povedlo. Jakmile jsem došla k pódiu, zaimprovizoval Bob na závěr předehry, abych mohla doplout doprostřed jeviště, obrátit se k divákům čelem, potáhnout z cigarety a pomalounku vypouštět vzhůru jeden kroužek za druhým.

„They say, into your early life romance came…“ zabroukala jsem tichým hlasem beze stopy rozechvění, „and in this heart of yours burned a flame…“ pokračovala jsem s neotřesitelným vědomím, že Praze předkládám svůj největší dar a úvodní písní částečně dávám všanc i pravdu o vlastním životě. Na závěr „a flame that flickered one day, and died away…“ jsem cigaretu típla o popelník a přešla k dalšímu verši. Padající špendlík by se v tu chvíli rovnal hromu. Hlas jsem posadila přesně. Nazvučili to tu dokonale. Bobova hra brala dech. Byla jsem ve svém živlu.

Navzdory vlastní svůdné cigaretce jsem musela požádat provozního, aby se další večer obrátil na obecenstvo, jestli by byli tak laskaví a během mého vystoupení nekouřili. Ten pátek zhoustl dým natolik, že jsem se při hlubokém nádechu div neudusila.

Zpěvákům se nedoporučuje začínat večer pomalou baladou, ale tentokrát zapůsobila. Známá skladba Duka Ellingtona vyšperkovaná jemnou chromatikou mezi neobvyklými intervaly si dovedla získat pozornost a byla krátká. Skončila dřív, než se přítomní stačili vzpamatovat, a my plynule přešli k rytmicky uhrančivé skladbě Witchcraft od Cye Colemana, po níž měli patřičně očarovaní diváci poprvé šanci reagovat. Synergii mezi interprety a obecenstvem stvrdil ohlušující potlesk.

Nastala chvíle pro úvodní slova. Umím ty věty v češtině dodnes nazpaměť: „Dobrý večer. Jsem ráda, že jsem tady v Praze poprvé. Rodina mojí maminky přijela do Ameriky z Čech a Moravy před několika generacemi. Blahopřeji vám, československým lidem, k sametové revoluci. My, vaši zahraniční příbuzní, jsme hrdí.“

V sále zavládlo nadšení. Od toho okamžiku až do poslední úklony jsme pokračovali v téměř neskutečné souhře. Vystupování bývá uspokojivá a zajímavá práce, ale pořád je to práce. Někdy se ovšem koncert promění v kreativní proces, který umělec nemá vědomě pod kontrolou. Já i Bob jsme se teď vyžívali v tom druhém.

Prokládala jsem písně navrčenými českými větičkami, které se ze mě jen řinuly. Program jsme korunovali písní, kterou jsem napsala pro prezidenta země a jeho lid, Jen láska stačí nám. Václav Havel ji ten večer neslyšel. Ale to nevadilo. Četl ji a pozval mě do své země. Bála jsem se, abych z textu nevyšla jako idealistka, rozmazlená Američanka, která vrší prázdné superlativy na mnohoznačná klišé. Ale pak jsem si řekla, že když John Lennon psal Imagine, nejspíš se asi taky netrápil tím, jestli jeho óda na lidskost a mír osloví cyniky. Pokud diváci mou píseň odmítnou, můžou si to vyřídit se svým prezidentem.

Obávala jsem se zbytečně. Vřelé přijetí v Redutě odráželo velkorysou pohostinnost, která provázela celou první cestu do stověžaté Prahy. Těžko se dalo uvěřit, že ještě rok předtím, v říjnu 1989, žili Čechoslováci ve značně omezeném prostředí, protože komunisté jim zakazovali západní umění, hudbu i literaturu. Od té doby se společnost čím dál víc otevírala, ale zahraniční kulturní akce se ještě konaly zřídkakdy. A já tu teď zpívala uprostřed středověkého města v nabitém klubu.

Po páteční premiéře jsem měla možnost seznámit se s místními hudebníky, lidmi od divadla a novináři, kteří mně i Bobovi přišli do zákulisí poděkovat. Někteří se vrátili i další večer a přivedli přátele a známé. Rozkřiklo se to. Vyšly recenze. V jednom novinovém článku stálo, že mé vystoupení lákalo hned trojnásob – americká zpěvačka žijící ve Francii si největší oblibu získala svým českým původem a ochotou mluvit česky.

Z Čechů, s nimiž jsem se setkala při svých koncertech a na večírcích po nich, vyzařovala euforie a velká očekávání stran budoucnosti. Okouzlilo mě, jak jsou kultivovaní a zdvořilí. Vychování se mísilo se skromností a roztomile upozaďovali nebo snad shazovali sami sebe. Přes jejich upřímnou laskavost jsem ze svých protějšků při hovoru vycítila cosi, co se dá těžko popsat, snad potlačované chvění nebo disonantní arpeggio. V duchu jsem se snažila napojit na jejich způsob uvažování. Možná to byla nedůvěra k cizincům… rozpaky z vlastní minulosti… dopal na ty, kdo směli vyrůstat ve svobodě… obava, že změna poměrů je dočasná. Mohla jsem se jen dohadovat.

Netušila jsem, jak se žilo za železnou oponou, a proto jsem kolem toho tématu chodila po špičkách. A místní se stejně raději dívali kupředu, než ohlíželi nazpátek. Při hovoru přeskakovali jakoukoli zmínku o minulosti a já postrádala povědomí a diplomacii, abych se na ni citlivě optala. A tak jsem zůstala u pozorování. Viděla jsem ty, kdo ztratili čtyřicet let – a dost možná přes padesát včetně nacistické okupace. Neuniklo mi ani oblečení většiny na ulicích, v tramvajích a obchodech: staromódní šaty, zašívané zimní kabáty, opakovaně podrážené boty z rozpraskané kůže. Na veřejnosti se nikdo radši neprojevoval, všichni se pohybovali se sklopenýma očima a jen občas letmo mrkli nalevo napravo. Připadali mi… ne nevlídní…, ale úzkostliví, obezřetní, podezřívaví.

V podstatě všichni kolem mě až na posledních jedenáct měsíců strávili život v totalitním státě. To trauma v nich vězelo hluboko a nemluvili o něm. Když jim jazyk rozvázalo pár panáků becherovky, přešly zábrany v rozvernost, laškovali a trousili vtípky. Moji noví přátelé se bavili o nadějích do budoucnosti, ale minulost jim zamykala rty.

Ani já jsem nedávala k dobru podrobnosti osobního života, nechávala jsem si pro sebe, jak mi nahání strach, že manželovi ubývá sil, že piju a že musíme z finančních důvodů začít znovu. Jenže v Československu všichni začínali znovu – v demokracii, v tržním hospodářství, ve světě čerstvých příležitostí a v nové společnosti motivované Havlovým revolučním heslem „Pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí“.

Když jsem svou baladu o lásce a naději nabídla národu, který mě k ní inspiroval, přijali ji s otevřenou náručí. Jejich vřelost spolu s krásou města, všeobecným probouzením a morálním vedením v podobě poetického prezidenta mi vlily sílu do žil. Zatoužila jsem tu zůstat, čerpat z té energie a být součástí obrovské změny. Věděla jsem, že nezměrná práce, která Čechoslováky čeká, nebude ani zdaleka idylická. Přerod v demokracii se potáhne na dlouhé lokte. A i když jsem k ní už teď snad alespoň malinko přispěla tím, že jsem na Havlovo pozvání přijela, chtěla jsem udělat víc. Patřit k nim. Pokud slevím ze svých nároků a oni zvýší ty svoje, podaří se nám možná vykročit neprošlapanou cestou společně.

Když se můj debut v Praze chýlil ke konci, přemítala jsem nad tím, co mě kdysi ke Starému světu přitahovalo především – moje láska k cizím jazykům, kulturám a hudbě. Myslela jsem na sebe zamlada a jak jsem se protloukala tehdy. Tolik se toho za dvacet let změnilo. Tolik se toho měnilo teď.

2 Přes oceán

Bylo mi osmnáct a máti mě na Vánoce poslala do Německa na návštěvu k mojí sestře. Psal se rok 1970. Ten předchozí jsem dokončila střední školu a pracovala jsem na recepci personální agentury. Musím se smát, když si pomyslím, že ta roční zkušenost z recepce malé rodinné firmy v Omaze byla předznamenáním a vlastně i mou jedinou odbornou přípravou pro založení vlastní personální agentury v Praze o mnoho let později. Majitelé mě na ten výlet do Evropy nechtěli na čtrnáct dní uvolnit, a tak jsem dala výpověď. Máti mi našetřila na letenku a já si zbytek musela zaplatit ze svých skromných úspor. Naše Mary Lou bydlela s manželem v obci Berstadt asi čtyřicet minut severně od Frankfurtu nad Mohanem. George byl posádkou na americké vojenské základně Gibbs Kaserne v centru města. Když prezident Richard Nixon přišel s odvodovou loterií, podle níž se náhodně rukovalo do války ve Vietnamu, nechal se George zapsat. Nejspíš protože se přihlásil dobrovolně a už měl závazek, poslali ho do Evropy, a ne bojovat do jihovýchodní Asie.

Stejně jako dalších dvě stě patnáct tisíc amerických vojáků v Západním Německu se tak účastnil jiného typu konfliktu: studené války. Bránili západní Evropu před rozsáhlým rozmístěním sovětských vojáků ve Východním Německu a jinde po východní Evropě. Já tehdy věděla jen tolik, že po bezpodmínečné kapitulaci na konci druhé světové války muselo Německo v roce 1945 rozpustit svůj wehrmacht a že Svaz sovětských socialistických republik (neboli SSSR neboli Sovětský svaz) už nebyl spojencem Anglie, Francie ani Ameriky.

Jako náctiletá v letadle za oceán jsem postrádala zvídavost, která by mi umožnila dát si dohromady souvislosti mezi druhou světovou válkou, studenou válkou a válkou ve Vietnamu.

To, čemu se říkalo Západní Německo, vzniklo v roce 1949 jako nová země Spolková republika Německo, ale podmínka demilitarizace pro něj platila dál. V polovině padesátých let se mu v rámci začlenění do NATO nějaká ta armáda povolila. Západní Německo se v poválečných letech horlivě postavilo na stranu demokracie a proti komunismu. Doufalo, že se mu podaří sjednotit se s Východním Německem, jenomže z toho se stala socialistická republika v područí Sovětů, i když se oficiálně jmenovalo Německá demokratická republika. Sověty kontrolovanou východní část Berlína tak znepokojovalo překračování hranic mezi Východem a Západem, že NDR začala v roce 1961 stavět Berlínskou zeď, především aby zabránila svým občanům v opuštění země. A zvýšené napětí na frontové linii studené války v Evropě bylo také důvodem, proč tam odveleli švagra.

George měl štěstí, že skončil v Německu, a ne ve válce ve Vietnamu, která si od roku 1955 vyžádala už tolik životů. Tenkrát jsem ještě nevěděla, že tamní rozbroje mohly zůstat v mezích osvobozeneckého boje proti pozůstatkům bývalé koloniální nadvlády ve francouzské Indočíně, kdyby se do nich nevložily Spojené státy, Sovětský svaz a Čína a nestala se z nich zástupná válka. V roce 1955 navíc SSSR a jeho satelitní státy Albánie, Bulharsko, Československo, NDR, Maďarsko, Polsko a Rumunsko na obranu proti Západu podepsaly Varšavskou smlouvu. Nepřátelství a ideologie mocností ve studené válce zapříčinily nejen utrpení ve Vietnamu, ale další zásadní konflikty jako krvavé potlačení maďarského povstání Sověty v roce 1956, kubánskou raketovou krizi v roce 1962 a v roce 1968 invazi sil Varšavské smlouvy do Československa, která uťala reformní hnutí pražského jara.

Možná bych dějinám těch končin věnovala víc pozornosti, kdybych byla předvídala, že jednou se přesunu do západní Evropy, stanu se svědkem revolucí, které ukončí studenou válku, a nakonec se usadím ve svobodném Československu.

Vystoupila jsem na frankfurtském mezinárodním letišti z letadla Lufthansy a způsob, jakým se tu místní oblékali, chovali a mluvili mezi sebou, mi okamžitě přišel nesmírně elegantní a na výši. Vyšňořená a la hippie a s dlouhým zrzavým hárem jsem si tu okamžitě připadala jako pýr v záhonu růží. Předtím jsem mimo Nebrasku vyrážela jen na návštěvu k příbuzným do sousedního Colorada, Kansasu, Iowy a Minnesoty.

Kam jsem se během toho pobytu vrtla, tam jsem žasla. Provedli mě Frankfurtem, ve středověku jedním z největších měst Evropy, jak o tom dál svědčila jedinečná hrázděná gotická architektura. Třebaže se dějiny vymazat nedají, jejich stavby ano, a tak tu z odhadovaných patnácti tisíc zbylo po spojeneckých náletech v roce 1944 jen pár historických dřevěných domů. To vysvětlovalo i shluk věžových budov uprostřed starobylého architektonického dědictví, které buďto přežilo, nebo ho postavili znovu jako náměstí Römer. To se pyšní několika zdobnými středověkými budovami, které v polovině padesátých let zrekonstruovali podle původních nákresů, takže vypadají naprosto autenticky. Prošli jsme si legendární vánoční trhy, usrkávali jsme svařák a svezli se metrem, které bylo v provozu teprve dva roky. Ale já stejně měla pocit, že pod vším tím svátečním zvoněním slyším žalostná rekviem za oběti válečných zvěrstev, že se zem ještě chvěje po zásazích do posvátné půdy, že se tu dál ozývají miliony těch, kdo přišli o život, i hlasy těch, kdo jim ho tak ukrutně vzali.

Sestra se švagrem se mnou během té ledové zimy vyjeli jejich broukem s rozbitým topením na výlet do Amsterdamu. Daleko horší než mrznout až do morku kostí ovšem bylo konverzovat s upovídaným kamarádem vojákem, kterého vytáhli s sebou, zřejmě aby mi dělal společníka. Byla bych radši viděla Paříž, ale Amsterdam ležel blíž a nevyšel tak draho. V holandském hlavním městě jsme se ubytovali v pochybném hotýlku ve dvou pokojích – jednom holčičím a jednom klučičím.

Po dni švagrova dusivého poručníkování jsem si ráno vyrazila na procházku sama. Zamířila jsem na vyhlášené náměstí Dam a tak nějak se stalo, že jsem se tam dala do řeči se dvěma místními vrstevníky. Hodiny jsme pak posedávali kolem kanálů, pokuřovali marjánku a povídali si. A přitom mě protáhli centrem a ukázali mi to nejdůležitější z Amsterdamu – Rijksmuseum a van Gogha, Královský palác a dům, kde se za nacistické okupace s rodinou dva roky schovávala Anne Franková. Oba mí společníci se narodili a vyrůstali v provincii Holland, a tak znali jména všech kanálů, ostrovů a mostů. Hrdě mi vyprávěli o tamních památkách a historii. Vyptávali se mě na mou zemi, jak žiju, co si myslím o kultuře a dějinách a odkud do Ameriky přišli moji předci – zkrátka na to, na co se mě ještě nikdy nikdo neptal. Vládli dokonalou angličtinou s okouzlujícím přízvukem. A ohromili mě ještě víc, když jsem zjistila, že plynule mluví i německy a francouzsky.

Za soumraku jsme se rozloučili a já byla bez sebe blahem. K hotelu jsem div nedotancovala, a i když jsem si to tam pěkně slízla, vzala jsem kázání jako snesitelnou daň za ten den snů. A přísahala jsem si, že se do Evropy vrátím a navštívím Paříž.

A co jsem si slíbila, jsem si i splnila. Do tří let jsem se sama přestěhovala do Francie. Byl říjen roku 1973 a mně jednadvacet. Tentokrát jsem připlula, a to italským zaoceánským parníkem SS Raffaello, jednou z posledních lodí navržených pro osobní dopravu přes severní Atlantik. Díky mládí jsem mohla využít studentskou slevu na lístek do podpalubí, tedy na tu nejlevnější ze tří možností: první třídou, v kajutě a turisticky. Jakmile jsem nastoupila, podplatila jsem vhodným způsobem vhodnou osobu dvaceti dolary, a získala tak kajutu jen pro sebe, přesně jak mi v hospodě U Ropušáka na Starém trhu v Omaze radili dva ostřílení světoběžníci se zkušeností ze všech zaoceánských lodí.

Bála jsem se, aby mi ten záměr někdo nerozmluvil, a tak jsem plány prodat svých pět švestek a vydat se do Evropy probírala s málokým, ale svěřit se těm dvěma zcestovalým džentlmenům odjinud mi nepřišlo od věci. Právě oni mi doporučili, abych si místo letenky koupila lodní lístek, a vysvětlili mi, že se dá ještě víc ušetřit studentskou slevou a pak si operativně připlatit za pohodlí. Oba pánové mě coby budoucí souputnici nadšeně a zevrubně zasvěcovali do toho, jak to na lodích chodí. Získávat informace z první ruky od lidí s osobní zkušeností se rovnalo dnešnímu vyhledávání na internetu – nebylo-li to ještě cennější.

Moje škola života začala během plavby lekcí „Geopolitika a ropná embarga pro začátečníky“. Načasování cesty se totiž krylo s počátkem ropné krize zapříčiněné tím, že členové Organizace zemí vyvážejících ropu zakázali její vývoz. Z hovorů u jídelního stolu jsem se dozvěděla, že OPEC používá embarga jako strategického tahu v odvetě proti národům, které podporovaly Izrael v jomkipurské válce, a coby páky v poválečných mírových plánech.

Ropný šok měl opravdu dalekosáhlé a kruté následky, jak OPEC zamýšlel. Cena ropy se zdvojnásobila a potom se dokonce vyšplhala na čtyřnásobek, což neúnosně zvedlo spotřebitelské ceny a rozkolísalo národní hospodářství mnoha států. A způsobil i další potíže, třebaže ne tak dramatické, mimo jiné taky mně a mým spolucestujícím. Nalodili jsme se na Raffaello v očekávání devítidenní plavby přes oceán. Po vyplutí nám ale kapitán oznámil, že jsou nuceni snížit rychlost, aby ušetřili palivo, a na moři jsme strávili o dva dny víc.

Jedenáct dní a nocí na luxusním zaoceánském parníku se ovšem dá těžko považovat za újmu pro člověka s prázdným itinerářem. Lodní oběžníky a debaty u stolu mě poučily, že spotřeba lodního paliva se měří v tunách za den. Množství paliva se počítá podle vzorečku zahrnujícího velikost plavidla, směr větru a rychlost v uzlech neboli námořních mílích. Parník velikosti našeho Raffaella mohl spotřebovat až tři sta tun paliva denně a cena za tunu se právě zvýšila o čtyři sta procent.

Kromě vzdělání v oblasti světové politiky, blízkovýchodních konfliktů a zdrojů energie mě neminula ani osvěta stran hierarchie na palubě lodi, společenského protokolu a povyšování z nejlevnější třídy až na horní kajuty. Zjistila jsem totiž, že cestující třetí třídou se může bez příplatku, třeba jen za protislužbu nebo i bez ní, stravovat v první třídě, pokud ho nebo ji přizvou. To neznamená, že Němec, který se mě zeptal, jestli bych se k němu nechtěla připojit v přepychové jídelně na horní palubě, nepřišel po nějaké době s návrhem důvěrnějšího rázu. Potěšilo mě ale, že stál o mou společnost, i když jsem ho při vší úctě odmítla. Ne že bych byla tak upejpavá nebo počestná, jen mě zkrátka nepřitahoval. Což se bohužel následně nedalo říct o mladém italském stevardovi na spodní palubě, jemuž jsem odolat nedokázala a dovolila mu, aby mě večer navštívil v kajutě. A litovala jsem toho. Nejenže se dostaveníčko ukázalo jako žalostně neuspokojivé, ale po zbytek plavby jsem musela snášet pomrkávání ostatních stevardů.

Zpětně jsem ten ponižující poklesek připisovala ztrátě zábran v podroušení, ale jistě to říct nemůžu. Každopádně jsem na lodi holdovala alkoholu víc než záhodno. Po večeři o pěti chodech alta cucina, při níž teklo archivní víno proudem, jsem měla říct dost. Jenže vábivá hudba odvedle ze sálu mi rozproudila krev a já bezhlavě tancovala a pila zrovna tak. Když muzikanti dohráli, místnost se kolem mě točila dál. Sotva mi flám hrubě připomnělo ráno, vyčítala jsem si to – ta, o níž jsem věděla, že se umí chovat líp, se líp chovat měla – a napomínala jsem samu sebe jako chůva nezvedenou svěřenkyni: „Dneska večer si dáš jen tři skleničky. Tečka.“ Jenže svěřenkyně na to nedbala. Poslední den už jsem chtěla jen pevnou půdu pod nohama. Chtěla jsem začít znovu.

Pasažéři si mohli vybrat, jestli z lodi vystoupí na francouzské nebo italské Riviéře. Já vystoupila v prvním přístavu, v Marseille. Každý krok po lodní lávce jsem vnímala jako příslib nových začátků, s každým nádechem teplého středomořského vzduchu jsem získávala čím dál větší jistotu a všechny zvuky mi v uších zněly jako harmonická odpověď nitru volajícímu po dobrodružství. Odchodem z domova jako bych uskutečňovala tu bájnou cestu, o níž jsem četla v knihách religionisty Josepha Campbella. Nabádal čtenáře, aby „šli za svým štěstím“ – ne nějakým rozmarem nebo přechodnou zálibou, ale aby našli svou skutečnou vášeň a nechali se jí vést. V jednom z posledních rozhovorů se ho Bill Moyers ptal, jestli měl někdy dojem, že mu pomáhají neviditelné ruce, a Campbell odpověděl:

Ten mám pořád. Připadají mi jako zázrak. Dokonce jsem na ty neviditelné ruce a jejich neustálou pomoc začal věřit – přesněji řečeno věřím, že když jde člověk za svým štěstím, dostane se na cestu, která na něj celou tu dobu čekala, a díky tomu žije právě tak, jak by žít měl. Podaří-li se vám to, začnete najednou potkávat lidi z oboru nebo se stejnou vášní a ti vám budou otevírat dveře. A proto říkám, jděte za svým štěstím, nebojte se toho, a otevřou se vám dveře, o kterých jste předtím neměli ani tušení.

I mně se měly otevírat dveře. Byla jsem mladá holka se dvěma kufry a přesně dvaceti stodolarovými bankovkami srolovanými do kapesníku připnutého k podprsence. Žádná kreditní karta. Mobilní telefony ještě neexistovaly. Kufry neměly kolečka, jen rukojeti a musely se nosit.

Od první noci v New Yorku, odkud vyplouvala loď, jsem se k cíli blížila skoro čtrnáct dní. Třináctou noc už jsem strávila na francouzské půdě ve spartánském až ošuntělém hotýlku, kam jsem z přístavu zvládla dojít pěšky. Do jednoduché společné sprchy a na toalety se muselo dozadu na dvůr. Zašla jsem do sousední brasserie a dala si lahodný salade niçoise, i když jsem tím zarmoutila číšníka, protože mi vřele doporučoval bouillabaisse, pikantní dušené mořské plody, kterýmžto pokrmem je město vyhlášené. Následující ráno jsem se v rychlosti osvěžila na společných záchodcích, zaplatila za nocleh a našla si vlak do hlavního města. Tehdy ještě nebyl v provozu train à grande vitesse jako dneska, kterým jste z Marseille v Paříži za tři hodiny. Jízda trvala dvakrát tak dlouho jako s TGV, ale já si ji užívala. Vedle mě seděla noblesní Pařížanka d’un certain age. Ptala se mě, co bych během dovolené v Paříži ráda viděla.

„Nejedu na dovolenou, madam,“ vysvětlila jsem jí středoškolskou francouzštinou. „Chystám se v Paříži žít.“

„Nepovídejte,“ opáčila pobaveně, ale vlídně. a po chvíli dodala: „Co tam tedy máte v plánu?“

„Stěhuju se do Paříže, abych tam zpívala,“ prohlásila jsem poprvé nahlas a před někým cizím.

Tvář se jí rozzářila, což jsem si vyložila jako schválení, a usmála se. „Bon courage, Mademoiselle.“

Když vlak dojel na Gare d’Austerlitz, ležel mi vysněný cíl u nohou. Paříž přestala být Hemingwayovým Pohyblivým svátkem, Pucciniho Bohémou i Gershwinovým Američanem v Paříži – stávala se mým příběhem, mojí písní. Obtěžkaná kufry jsem se zastavila u prvního alespoň zpola solidního hotelu na blízkém bulváru, kde jsem si vyjednala slevu na séjours longue durée. Tady bude můj domov, dokud mi, Bůh chraň, nedojdou peníze, nebo dokud nenajdu práci.

Ihned jsem se do Francie bláznivě zamilovala – do její hudby a jazyka i do několika Francouzů. Nic z toho, co jsem během toho roku v zahraničí zažila, by se mi nemohlo přihodit u nás ve městě, kde jsem si připadala zavřená v bedně s nápisem „křehké“, odkud jsem do světa mohla vyhlížet jen skulinkou. Dostaň mě ven, kvílela moje duše. A já teprve teď plně pochopila, proč tak naříkala, když jsem si vzpomněla na tu holku v rozpuku, která si dopřála jedinou neopakovatelnou chvilku se dvěma svobodnými dušemi na nábřežích Amsterodamu. Myslím, že jsem srdce nechala ve Starém světě už tenkrát, a teď jsem se za ním vracela. Francie mluvila řečí, kterou jsem chtěla přijmout za vlastní, zněla písněmi a já je toužila zpívat s ní, nabízela víno, po němž jsem prahla, a módu snů. Nemohla jsem si dovolit nic z toho v luxusním provedení, snad až na ty písně. A ty mi opravdu umožnily zůstat tu a relativně dlouho a šťastně se jimi živit.

Vůbec jsem neuvažovala nad tím, že bych si vydělávala jako au-pair. Vstoupit na pařížskou scénu v roli chůvy ubytované zaměstnavateli se neslučovalo s mou představou chanteuse. Nicméně po pár dnech, kdy jsem zvážila svoje možnosti – cizinky bez pracovního povolení –, mi hlídání dětí už tak od věci nepřipadalo. Jala jsem se pročítat inzeráty v novinách, ovšem s podmínkou okrsku v centru města. Štěstí se na mě usmálo hned při prvním pohovoru s jednou lékařkou. Pozvala si mě do ordinace na bulváru Saint-Michel přímo naproti Lucemburským zahradám. Madame la doctoresse Boucheronová byla pohledná, klasicky buržoazní a velmi příjemná. Vysvětlila mi, že vlastní praxe ji vytěžuje šest dní v týdnu, od rána do večera, a au-pair by se po tu dobu starala o její tři malé děti. Mohla mi zajistit jeden a příležitostně dva volné víkendy za měsíc, kdy si děti bere jejich otec.

Madame dodala, že jsem na ni udělala dojem svým způsobným a bystrým vystupováním, veselostí i tím, jak sedím rovně. Jakpak asi vypadaly uchazečky přede mnou? Vyptala se mě ještě krátce na moje rodinné zázemí a nabídla mi, že mě může přijmout okamžitě a že kromě bytu a stravy mi tu dlouhou pracovní dobu bude honorovat. Zdvořile jsem jí vysvětlila, že i když mě ta velkorysá nabídka těší a jsem za ni vděčná, přišla jsem do Paříže především objevovat zdejší kulturu a proniknout do místního hudebního světa, na což by mi při práci u ní zbývalo málo času. To chápala. Doprovodila mě ke dveřím, pak zaváhala a poprosila mě, abych se vrátila. Napsala mi na gravírovanou vizitku jméno a telefonní číslo a podala mi ji s tím, že dotyčná osoba potřebuje au-pair na méně hodin.

Běžela jsem do hotelu a vytočila číslo jistého Marca Guillaumea. Monsieur to hned zvedl a řekl mi, že paní doktorka už mu volala a doporučovala mě, a smluvili jsme si schůzku. Pohovor proběhl v nedávno renovovaném a moderně zařízeném mezonetovém bytě na tiché boční ulici bulváru Raspail, z něhož se stala má pařížská rezidence. U výtahu na mě čekal třicátník drobné až střední postavy s jemnými rysy a jiskřivýma očima a dovedl mě do bytu. Choval se formálně, ale vlídně. Mluvil poměrně vysokým, příjemně zabarveným melodickým hlasem, laskavě a inteligentně. Okamžitě jsem se v tom vstřícném prostředí a na židli s polstrováním cítila pohodlně. Překvapil mě sdělením, že paní doktorka je jeho bývalá žena a on potřebuje příležitostnou pomoc, když k němu každý druhý nebo třetí víkend přijedou jejich tři děti. Budu mít svůj vlastní pokoj s koupelnou ve spodním podlaží a možnost používat kuchyň i ostatní prostory, když bude pryč, a odměna bude stejná jako ta, o níž hovořila paní doktorka. D’accord!

Monsieur Guillaume zůstával dlouho v práci a hodně cestoval. Měla jsem spoustu času poznávat Paříž, věnovat se hudbě a někdy prostě jen odpočívat doma. Roztomilým dětem to pálilo a dost si dovolovaly. Marc už si získal renomé coby ekonom a publikoval. Působil jako profesor a čerstvě jmenovaný prorektor na univerzitě Paris-Dauphine, jediné vzdělávací instituci ve Francii, která byla nejen státní univerzitou, ale patřila i mezi alternativní elitní vysoké školy grande école. Marc tehdy právě debutoval. Antiéconomique napsal s přítelem a kolegou Jacquesem Attalim a se svou pronikavou kritikou tradičních ekonomických metod sklidili obrovský úspěch. Po prvotině později následovaly četné knihy, články a eseje v oblasti ekonomie, sociologie, kultury, ekologie, odlišnosti, přátelství a důvěrnosti. Jeho tvorba dál osvětluje Marcovo přesvědčení, že ekonomii nelze oddělovat od věd humanitních.

Přátelství s ním mě nesmírně posílilo a obohatilo. Bavilo nás společně rozebírat nejrůznější témata. Když jsme večer byli oba doma, uvařila jsem a do noci jsme si povídali. Naše debaty se pro mě jako rakety rozlétaly k novým sférám. Marc dokázal v kostce pojednat o předních světových otázkách, vypíchnout jádro problémů, vysvětlit, proč na tom či onom tak záleží, a hlavně ukázat, jaký vliv to má na lidstvo. Jeho nefalšovaný zájem o můj názor na složité záležitosti mi velmi lichotil, ale byla jsem tak zaujatá danými tématy, že jsem to ani nevnímala. Když došlo na hudbu, dojalo ho, jak jsem si zamilovala francouzské chansons et poésie. I uměleckým založením jsem zahrála na Marcovu strunu, protože sám maloval a jeho plátna visela po celém bytě nebo se jen opírala o stěny.

„Chante pour moi, Anne-Marie,“ žádal mě.

„Oh! je voudrais tant que tu te souviennes…“ odpovídala jsem ráda zpěvem prvního verše básně svého drahého francouzského básníka Jacquesa Préverta, kterou zhudebnil legendární maďarsko-francouzský skladatel Joseph Kosma. V překladu zní:

Ó chtěl bych tolik abys nezapomněla

na šťastné dny kdy jsme se milovali

Tenkrát byl život krásnější

a slunce žhavější než dnes

Mrtvé listí smete metař na lopatu

Vidíš nic jsem nezapomněl

Mrtvé listí smete metař na lopatu

stejně jako vzpomínky a žaly

Vidíš nezapomněl jsem

písničku kterou zpívalas jen pro mě

V Americe je ta píseň známá pod názvem Autumn Leaves. Ale ve mně vždycky vyvolá vzpomínky na přátelství s Marcem.

Milovala jsem jeho i všechno, co jsem se od něj naučila. Ve škole nám říkali, že socialismus se v podstatě rovná komunismu a obě ideologie pak zlu. Vyrůstala jsem v Americe, která tehdy pod vlivem druhé světové války oslavovala nacionalismus a hrůza ze socialismu a komunismu u ní hraničila s paranoiou a vyvrcholila érou mccarthyovských represí, během níž se levicově smýšlející dostávali na černou listinu na základě většinou neprokázaných obvinění.

Marc patřil k francouzské Socialistické straně. Zjistila jsem, že principy sociální demokracie jdou ruku v ruce se základními hodnotami mojí katolické výchovy – lidská práva, sociální spravedlnost, rovnost pro všechny – a jak mohou prospívat pod demokraticky zvolenou vládou, která chrání veřejné a soukromé zájmy. Na jaře došlo ve Francii k významné události, která Marca přiměla ke vstupu do politiky a do níž zapojil i mě.

V dubnu 1974 zemřel v pátém roce sedmiletého funkčního období chráněnec a následovník Charlese de Gaulla, prezident Georges Pompidou. Protože ve Francii neexistuje funkce viceprezidenta, stává se v případě prázdného úřadu prozatímním prezidentem předseda senátu a během dvaceti až pětatřiceti dní se musí uskutečnit prezidentské volby. Svého kandidáta se horečně snažila propagovat zhruba desítka stran. Marc pomáhal s kampaní předáka Socialistické strany Françoise Mitterranda. Když se volby dostaly do druhého kola, zůstali ve hře už jen dva kandidáti s nejvyšším počtem hlasů a Mitterrand se utkal se středově-pravicovým Valérym Giscardem d’Estaing.

V tom bodě se Marc stal jedním z Mitterrandových hlavních ekonomických poradců spolu s Jacquesem Attalim, Michelem Rocardem a Édith Cressonovou. Marc pracoval dnem i nocí a požádal mě, abych jim při kampani pomáhala jako sekretářka. Nadšeně jsem kývla – na psacím stroji zvládnu přece šedesát slov za minutu. Marc mě představil lidem z Mitterrandova štábu, který sídlil v Tour Montparnasse, jediném tehdejším mrakodrapu ve městě. Dostala jsem k přepsání dopisy a seznamy, ale záhy jsem zjistila, že francouzská klávesnice je jinak rozložená, čímž z mých bleskových úhozů zbylo ubohé klofání. Přidělili mi tedy roli holky pro všechno. Roznášela jsem sendviče a doručovala obálky, ale i tak mě blažilo, že se můžu alespoň nějak podílet na probíhajících volbách země, kterou jsem přijala za svou. Smutnou ironií osudu zmítala mou skutečnou vlastí aféra Watergate a značně ji demoralizovala. Tři měsíce po květnových volbách ve Francii odstoupil z funkce prezidenta USA Richard Nixon.

Největší odměnou za dobrovolnou práci v Mitterrandově kampani se pro mě stala pozvánka na večerní volební recepci, velkolepou party v panoramatické restauraci s terasou Ciel de Paris v šestapadesátém patře Tour Montparnasse. Navenek jsem se snažila zachovávat dekorum, ale byla jsem mezi těmi stovkami elit Socialistické strany oblečených podle pařížské módy celá pryč a stejně na trní jako všichni, když jsme za upíjení šampaňského a zobání hors d’oeuvres čekali na výsledky. Tehdy nebyly žádné velkoplošné obrazovky. Jen mikrofony, stupínky a oznámení. Giscard d’Estaing nakonec zvítězil, ale Mitterrand získal 49,2 % hlasů. Marc říkal, že tak těsná prohra je pro socialisty obrovským úspěchem a povede k většímu zastoupení v dalších volbách do parlamentu. Mitterrand stanul v čele země o sedm let později.

Celou tu dobu jsem se soustředila na svůj cíl zpívat. Žila jsem coby kamenem dohodil od Amerického centra pro studenty a umělce na bulváru Raspail, jedné z několika institucí, které založila silná americká komunita v Paříži po roce 1890. V jeho vestibulu visela obrovská nástěnka, pomocí níž mohli mladí hledat práci, byt nebo ztracené přátele. Připíchla jsem na ni inzerát: „Americká zpěvačka shání hudebníky,“ a přidala jsem číslo do bytu. Po několika dnech telefon zazvonil. Klidné basso profundo si přálo mluvit s americkou zpěvačkou. Sytý hlas patřil argentinskému kytaristovi jménem Carlos Hergott. Proklepla jsem si ho co do muziky a upřímného zájmu a pozvala ho do bytu na pohovor.

Ve dveřích se objevil týpek okolo pětadvaceti, přes metr devadesát, s jemnými rysy, vousy, pletí jako oříšková čokoláda a s kytarovým pouzdrem v ruce. Prohodili jsme nezbytných pár slov a orientačních souřadnic a pak jsem ho poprosila, jestli by mi něco nezahrál. Ukázalo se, že Carlos dokáže zahrát cokoliv v jakékoliv tónině, skvělém provedení a strhujícím rytmu. Přidala jsem se zpěvem. A ihned jsme si sedli – ve všem.

Po několika týdnech zkoušení jsme měli po kupě vybraný repertoár od bossa novy přes americké jazzové standardy až po francouzské šansony. Nakonec jsem se nechala přemluvit, že začneme po ulicích, co nám kdo dá.

Můj pařížský debut se odehrál na širokém chodníku Avenue des Champs-Élysées. Byl listopad 1973 a mně čerstvě dvaadvacet. Přitáhli jsme davy a přispívali nám velkoryse. Kolemjdoucí se zastavovali, tleskali, usmívali se a nešetřili pochvalnými slovy, až překvapivě nadšenými. Při jedné takové pouliční produkci mě oslovil producent z francouzského veřejnoprávního rozhlasu a televize ORTF. Naše hudba ho uchvátila a pozval nás na konkurz do Mireille et le Petit Conservatoire, oblíbeného pořadu věnovaného začínajícím hudebníkům. Díky tomu jsme pak pravidelně jednou týdně hráli v rozhlase a jednou měsíčně v televizi ve vysílání zbožňované skladatelky, zpěvačky a učitelky, tehdy známé pod křestním jménem Mireille, dnes doplním Hartuchové. Nejenže ta vystoupení byla placená, ale sledovala je široká veřejnost a my skrze ně získali konexe v hudební branži.

Patřil k nim i Bernard Droguet. Spolupracoval s Mireille, psal písničky a vyhledával talenty. Nabídl mi zastupování, ovšem pod podmínkou, že dám vale Carlosovi a budu zpívat s jiným doprovodem. Souhlasila jsem, přestože jsem tím Carlose namíchla.

Bernard byl k sežrání a já mu taky podlehla, ale o nic vážnějšího nešlo. Domlouval mi zpívání v klubech a koncertních sálech a představil mě několika hudebním skladatelům. Jednou odpoledne, po delší pauze mezi zakázkami, nečekaně zavolal, jestli bych nemohla další den zaskočit za nemocnou zpěvačku, kterou měl doprovázet známý orchestr. Čekal, že po příležitosti skočím, což bych jindy samozřejmě udělala. Ale tentokrát jsem se chabě omlouvala, že to nejde. Ve skutečnosti jsem předtím nasávala a věděla jsem, že se během čtyřiadvaceti hodin nedám dohromady.

Naléhal a zklamání v hlase přecházelo v dopal, když prohlásil, že jde o jeho reputaci. Jenže já se sotva udržela na nohou. „No, Bernard, je suis désolée.“ V občasných hluchých obdobích mezi prací se mi to bohužel stávalo podezřele často, hlavně když Marc nebyl doma. Nemohla jsem si pomoct a osamění i nejistotu jsem povážlivě splachovala proudy červeného vína. Mě samotnou to děsilo. A když jsem Bernarda tak politováníhodně vyšplouchla, už se mi neozval stejně jako Mireille.

Krátce nato jsem přišla i o pohodu v Marcově prostorném bytě, protože se k němu nastěhovala přítelkyně. Pochopitelně nestála o soužití s jinou ženskou pod jednou střechou. Marcovi laskavost nedovolila požádat mě, abych se odstěhovala, ale já mu řekla, že půjdu a jak nesmírně jsem vděčná za jeho přijetí a přátelství. Přátelství, které trvalo ještě dlouho.

Přes americkou kamarádku, tanečnici Shelley Bance, jsem sehnala podkrovní komůrku kousek od Panthéonu na la Place Sainte-Geneviève, odkud jsem malinkým okýnkem měla výhled na l’église Saint-Étinne-du-Mont. Vysolila jsem nájem na dva měsíce, čímž jsem si přechodně zaručila jakous takous jistotu, ale nezbylo mi skoro nic.

Občas jsem cestou kolem kostela vešla zdobnými nachovými dveřmi a poseděla v chladné lodi gotické stavby. V tom tichu jsem slyšela láskyplný vnitřní hlas a s ním pravdu – Příliš se snažíš.

Ten životadárný hlas mi vypočítával, co všechno jsem za ten rok ve městě světel dokázala, čím vším jsem si prošla a jak jsem sama sobě házela klacky pod nohy. Poznala jsem hudební úspěch a pocítila moc promlouvat písní k lidským srdcím. Zjistila jsem, že si dovedu získat kultivované muže i ženy a připadám jim zajímavá. Beznadějně jsem se do Paříže zamilovala a ona mou lásku opětovala krásou, jazykem a hudbou.

A přitom jsem si z nepochopitelných důvodů nedokázala poradit s větším úspěchem, alespoň ne tehdy. Snaha udržet si hudební kariéru začala pokulhávat, protože jsem zabíjela čas vlastními pochybnostmi a bezděčnou závislostí. Nepotřebovala jsem hloubat, čím přesně a nakolik jsem si zavařila, abych věděla, že je toho na mě moc a sešla jsem z cesty. A hlas něžně mluvil dál. Jemným gregoriánským chorálem mě nabádal – Vrať se domů. Paříž a všechno, co jsi tu získala, půjdou s tebou.

Zavolala jsem Carlosovi. Dali jsme se znovu dohromady a vystupovali jsme po hospůdkách poblíž Place de la Contrescarpe za dýško. Blažila mě pozornost stolovníků, pochvalná slova i finanční odměna. Znovu mě svou léčivou aurou obklopovala hudba. Ale věděla jsem, že to nestačí, a v duchu už jsem se rozhodla. Brzy jsem si vydělala na lístek domů. Pokud to vyjde, pomůže mi návrat do Omahy a změna prostředí sebrat se, zdokonalit pěvecké umění a nakonec se do Evropy vydat znovu.

Ačkoliv mi při opouštění Francie přišlo, že se vzdávám, otevřel mi stěžejní rok v Paříži nové světy a posílil můj umělecký výraz. Vystoupila jsem z té bedny, a i když jsem mohla světu nabídnout jen svůj talent, věděla jsem, že tvůrčí síla, která mě z ní vytáhla, mě nenechá na holičkách.

3 Jdi za hudbou

Z Paříže do Omahy. Otřes. Připadala jsem si v rodišti jako ztracená duše. Máti se ulevilo, že jsem se vrátila, nicméně pro všechny děti měla pravidlo a platilo i pro mě: jakmile odejdeš z domova, stojíš na vlastních nohou. Udělala sice výjimku a dovolila mi zůstat u ní, ale jen dokud si nenajdu práci a vlastní bydlení. Stejně tak se uvolila s mojí nejstarší sestrou, která v sedmnácti vstoupila do kláštera, ale po osmi letech z řádu odešla a poprosila ji, jestli by nemohla chvíli bydlet doma. Máti souhlasila, ovšem pod podmínkou, že jí Susan bude platit za byt a stravu a večer bude do desíti doma. Netřeba dodávat, že to Susan odmítla a já se tam taky dlouho neohřála.

Naše maminka Veronica Janda Kennyová razila hodnoty soběstačnosti a tvrdé práce, které jí vštípilo skromné české smýšlení i výchova a posílil fakt, že ve třiatřiceti letech ovdověla. Její manžel a náš tatínek, Daniel L. Kenny, totiž ve čtyřiatřiceti utonul při rybářské výpravě. Byl to hřmotný advokát irsko-amerického původu a pro rodinu by udělal první poslední. Stál na začátku profesní dráhy a po pěti letech nasazení ve druhé světové válce v zámoří a následném studiu práv na Creightonově univerzitě, které válečným veteránům hradila vláda, se chystal založit si vlastní právnickou praxi. S pěti kamarády se vydal rybařit do chladných hraničních vod mezi Kanadou a Spojenými státy, ale jejich loď ve zrádných proudech zalila vlna. Ostatním se podařilo dostat na pevninu. Tatínek byl zkušený plavec, v mládí dokonce dělával plavčíka, jenže ho to stáhlo dolů a už tam zůstal. Ostatní horečně plavali zpátky a hledali ho až do tmy. Po několika dnech pátrání s vlečnou sítí našly v jezeře jeho tělo úřady – měl rozraženou lebku, pravděpodobně o motor, přes nějž ho vlna smetla z paluby. Nám – Susan, Nancy, Mary Lou, mně – bylo sedm, pět, čtyři a dva a Joeovi teprve šest měsíců. Nebýt té tragédie, byla by naše rodina žila úplně jinak. Nás všechny to poznamenalo po svém, ale všichni v důsledku toho leccos ustojíme.

Maminka si našla práci a počítala každý cent. Dala nás do farní školy a na hodiny klavíru, šila nám oblečení, pekla doma chleba, housky a o víkendech štrůdl, denně docházela na mši o půl sedmé ráno, než nás vypravila do školy a sama zamířila do tatínkovy dřívější právnické kanceláře, kde dělala sekretářku. Když si potřebovala přivydělat, pracovala po večerech jako pokladní u bratří Kraftových, kteří měli obchod v centru a byli na té osudné výpravě. Při tom všem si jednou za pár týdnů našla čas na výpomoc v sirotčinci sv. Jakuba a brávala nás s sebou. Seděli jsme tam a přihlíželi, jak kroužek dobrovolnic štěbetá při zašívání oblečků a látání ponožek. Máti se držela ctností víry, naděje a milosrdenství a dobročinnost stála v jejích očích nejvýš. Nemohla věnovat peníze, ale věnovala něco ze sebe. Pekla pro ně, vozila chovance, pozůstalé a nemocné, kam potřebovali.

Coby skvělá švadlena dokázala ušít obleky, kostýmky, šaty, pyžama – i šatečky pro naše panenky –, vždycky se oblékala podle módy a chodila barevně sladěná od hlavy k patě. Bystrost a starostlivá povaha jí přinášely spoustu přátel, pro které byla „solí země“. Vedla společenský život, pravidelně chodila hrát s přáteli bridž, účastnila se farních akcí a ráda zvala návštěvy na večeři, prostírala pro ně, vařila a živě je bavila. A my děti povinně musely mátiným hostům hrát a zpívat buďto sólo na piano, nebo čtyřhlasně secvičené kousky.

Veronica Jandová za svobodna (cca 1945). Na rubu fotografie stojí mátiným rukopisem: „Tuhle blůzku jsem si ušila z bílého padákového hedvábí, které nám můj bratr Matt přinesl po druhé světové válce.“

Dřina nebyla cizí mně ani sourozencům. O sobotách jsme dávali dům do pucu odshora dolů a panovala přitom jasná dělba práce. V létě nás ráno na stole v kuchyni čekal seznam úkolů a my je museli splnit dřív, než se máti vrátí domů. Nebo! Po třináctých čtrnáctých narozeninách nás máti vzala na radnici a vyřídila nám kartu sociálního zabezpečení i zvláštní pracovní povolení od nebraského úřadu práce, takže jsme mohli začít vydělávat peníze. Kromě hlídání dětí patřilo k mým prvním skutečným zaměstnáním krmit a přebalovat miminka v jesličkách sirotčince sv. Jakuba, servírovat jídla v kantýně Creightonovy univerzity, přijímat a vydávat oblečení za pultem čistírny, obsluhovat v restauraci kousek od nás a tak podobně.

Máti nám neúnavně vštěpovala, jak zabodovat při pohovoru: co si obléknout, jak udělat dojem držením těla a upřímným úsměvem, a hlavně neopomenout zdůraznit: „Moje maminka je vdova s pěti dětmi a já si potřebuju něco vydělat, abych jí přispěla na chod domácnosti.“ Vždycky jsem to místo dostala.

Když jsem o desítky let později ve své pražské personální agentuře připravovala na pohovory tamní uchazečky, které toužily po lukrativní práci u zahraničních společností zaplavujících trh, často jsem se odvolávala na mátina praktická moudra a osobní přístup, což vždycky přineslo příznivý výsledek. A dát k dobru, čím vším jsem si sama prošla, mi kandidátky naklonilo. Neusilovala jsem o jejich obdiv, ale chtěla jsem, aby pochopily, jak se věci mají. Krátce po pádu železné opony si totiž většina obyvatel někdejšího východního bloku myslela, že na Západě se lidem žije jako v bavlnce.

Doma i na veřejnosti máti neochvějně trvala na tom, že je třeba chovat se zdvořile a mluvit vybraně. Jakmile jsme řekli něco chybně, okamžitě nás opravovala a nevymáchanou hubu trestala mýdlem v puse. Byla zvyklá organizovat všechno do nejmenších podrobností, hrát na klavír valčíky a po staru si leccos udělat na koleni. Pracovat mimo domov nebylo v plánu, dokud se jí svět nepřevrátil vzhůru nohama. Otřes z náhlé ztráty manžela a z toho, že musí sama uživit houf dětí, by nejednu dohnal k pití, ale tomu propadala tatínkova strana rodiny, ne ta její. Ona citové i tělesné vyčerpání ventilovala křikem nebo pláčem, a třebaže jsme si obojího užili víc než dost, vyvěraly z ní bohatou měrou i něha, úsměvy a smích. Ještě slyším, jak si při obstarávání domácnosti pobrukuje. Maminka uměla krásně zpívat a pohladit zvučným hlasem. Veronica byla nádherná, statečná, obětavá a výjimečná.

Ale kosmopolitní nebyla. Tahle vlastnost pochází od tatínka, jehož otcovskou lásku jsem si mohla užívat jen prvních třicet měsíců života. To on mě pojmenoval Anne Marie na počest let strávených ve Francii a své lásky k té zemi a její kultuře. Mluvil plynule francouzsky a italsky a dokázal oddrmolit dostatek vět česky, aby potěšil maminčinu rodinu, která doma vyrůstala s češtinou. „Dej mi hubičku, hezká holka!“ říkával na pozdrav a přidával k tomu pusu na tvář. To tatínek miloval zábavu a dobrodružství. Maminka láskyplně přirovnávala svůj krátký a šťastný život s ním k výchově šestého dítěte. Otec by umělkyni ve mně určitě vítal. Byla bych dala nevím co za to, abych pocítila, jak mě bere kolem ramen, a slyšela, jak mi to říká, ale srdcem jsem jeho podporu vnímala i tak. Máti si usmyslela, že bych se měla stát sekretářkou, a viděla ve mně zbloudilou rozmařilou dceru.

„Doufám, že tohle ti rajzování nadobro vyhnalo z hlavy!“ přivítala mě po ročním pobytu v zahraničí naprosto vážně. Neměla jsem to srdce odpovědět.