Další zpovědi trosky po čtyřicítce

First published 2023 by Macmillan

an imprint of Pan Macmillan.

Copyright © Alexandra Potter 2023

Translation © Daniela Reischlová, 2024

Cover design © York, 2024

Author photograph © Alecsandra Dragoi

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-045-9

Pro všechny Nell tohoto světa

Žádná z nás nečeká, že bude žít vždycky jako v bavlnce.

Jane Austenová, Anna Elliotová

Gumové rukavice a odhodlání vyřeší cokoli.1

Cricket, Zpovědi trosky po čtyřicítce

1 A když nepomůže ani jedno, je tu ještě tequilla.

Životní pravidla

1. Žádná pravidla neexistují.

Úvod

Ahoj, já jsem Nell a vítám vás u DALŠÍCH zpovědí trosky po čtyřicítce, podcastu pro všechny ženy přemítající nad tím, jak se sakra dostaly tam, kde jsou, a proč se jejich život neodvíjí úplně tak, jak si představovaly.

Tyto zpovědi jsou určeny každé ženě, která se někdy pozastavila nad svým životem a pomyslela si, že tohle nikdy nebylo součástí Plánu. Každé ženě, která někdy zakusila pocit, že šlápla vedle nebo že jí ujel vlak, a která se pořád zoufale snaží přijít na to, jak se z toho vyhrabat, zatímco všichni okolo pečou bezlepkové brownies.

Nejprve však jedno upozornění: rozhodně nepředstírám, že jsem na cokoli odbornicí. Nejsem guru přes životní styl ani influencerka, ať už to znamená cokoli, a ani vám nechci vnutit žádnou značku nebo prodat nějaký výrobek. Nebo vám říkat, co máte dělat, protože to upřímně řečeno netuším ani já sama. Jsem jen někdo, kdo se snaží vyznat se ve svém chaotickém životě. Zatímco všude okolo jsou dokonalí lidé z Instagramu, já si připadám trochu jako troska. A co je ještě horší, jako troska po čtyřicítce. Jsem někdo, kdo si přečte motivační citát, ale místo inspirace pocítí jen vyčerpání. Někdo, kdo se nesnaží plnit nové cíle ani si stanovovat další výzvy, protože život je dostatečnou výzvou sám o sobě. Někdo, kdo se necítí #pozehnana a #vitezvehrezvanezivot, ale převážně jako někdo, kdo #netusimcotosakradelam a #muzusitovygooglovat?

A proto jsem spustila tenhle podcast…, abych mohla říct, jak to je, alespoň pro mě. Moje Zpovědi jsou show o každodenních zkouškách a trápeních, o tom, jaké to je, když v životě dospějete do bodu, kdy jste si myslely, že už bude všechno vyřešené, jen abyste zjistily, že je tomu naopak. Je to pořad o tom, jak se dokázat smát navzdory tomu, že jste momentálně ve sra**ách. Je to pořad o upřímnosti, opravdovosti a pravdě. O přátelství, lásce a zklamání. Je to show o pokládání zásadních otázek, na které člověk nedostává žádné odpovědi. O tom, jak začít znovu ve chvíli, kdy jste si myslely, že už všechno budete mít vyřešené.

V jednotlivých epizodách budu také mluvit s obyčejnými ženami, které si v tichosti dělají své věci, ale nejsou kvůli tomu o nic míň výjimečné. V těchto upřímných rozhovorech, které vás zahřejí u srdce, se s vámi podělíme o všechno veselé i smutné. Budeme mluvit o tom, jaké to je, cítit se kazově, zmateně, vyděšeně a osamoceně, jaké to je, objevit naději a radost na těch nejnepravděpodobnějších místech, a také o tom, že vás nespasí ani sebevětší množství rozmačkaných avokád nebo vonných svíček navržených celebritami.

Protože poselství je jasné: cítit se jako troska neznamená, že jste selhaly, to jen ostatní vás nutí se tak cítit. Jde tu o tlak a paniku, že si musíte odškrtnout všechny položky a splnit všechny cíle… a co když se vám to už nepovede. Nezáleží na tom, jestli je vám přes dvacet, přes čtyřicet nebo přes osmdesát, protože na určitých úrovních, v určitých aspektech vašeho života, je totiž velmi snadné získat pocit, že selháváte, obzvlášť když to vypadá, že všichni okolo jsou jen samý úspěch.

Takže pokud je na tom některá z vás jako já, doufám, že díky tomuto podcastu se budete cítit méně samy a že vám připomene, že jsme v tom všechny společně.

A společně se věci vždycky zvládají líp.

ČERVENEC

#zivotsevracidonormalu

Začátek druhé poloviny roku

Nemůžu tomu uvěřit.

Podle Googlu je dnes 182. den v roce. Což znamená, že jsme přesně v polovině. Už! Nadešel čas ohlédnout se zpět a zrevidovat všechna předsevzetí, která jste si nedaly, a cíle, kterých jste nedosáhly. (Nebo to tak mám jenom já?) Ale co je ještě důležitější, dnes je to přesně osmnáct měsíců, co jsem na Silvestra políbila Edwarda a zamilovala se – a to nejen do muže, ale i do svého života. Do svého neuspořádaného, kazového, dokonale nedokonalého života. A na kratičký okamžik se všechno zdálo vyřešené.

Asi tak na dvě vteřiny.

Protože jestli kdy existovala nějaká lekce, že život nejde podle plánu, teď se mi jí dostalo. Sotva se můj život konečně obrátil k lepšímu, celý svět zasáhla globální pandemie a přes noc se všechno změnilo. Bylo to neskutečné a děsivé. Hromadně jsme přicházeli o své blízké, stýskalo se nám po přátelích a příbuzných, učili jsme děti doma, pekli jsme banánové chlebíčky a tleskali zdravotníkům a pečovatelům. A přitom jsme celou tu dobu snášeli nekonečné lockdowny, kvízy přes Zoom a sociální sítě ustavičně přetékající celebritami zpívajícími Imagine a plnícími #vyzvuzustatdoma. Jako kdyby zůstat doma nebyla dostatečná výzva sama o sobě.

A aby toho nebylo málo, došel i toaletní papír.

#predstavsizenenitoaletakjetosnadnekdyztozkusis.

Během těch osmnácti měsíců se toho odehrálo HODNĚ. Ale v mém světě se toho zároveň i hodně od-odehrálo. Normální život byl zrušen, a to včetně uvedení mnou dokončené Montyho hry na West Endu a mého novinového sloupku. „Promiň, Stevensová, ale teď není na uvedení nového sloupku nejlepší doba,“ sdělil mi můj editor Sadiq zasmušile do telefonu. „Potřebuju, abys dál pokračovala v tom, co jsi dělala, takže v psaní nekrologů.“ Taky jsem přišla o velkého sponzora svého podcastu a ruku v ruce s tím i o část tolik potřebného příjmu.

V mnoha ohledech jsem si připadala stejně, jako když jsem před všemi těmi měsíci začínala – když jsem se z Ameriky přestěhovala zpátky do Londýna poté, co se všechno rozpadlo. Veškerý společenský život, který jsem do té doby vedla, vyletěl oknem, nemohla jsem navštívit rodiče (ačkoli tentokrát to nijak nesouviselo s tím, že se rozhodli pronajmout můj starý pokojíček přes Airbnb), a co se mého milostného života týče… no, asi postačí říct, že udržovat romantický vztah během sociálního distancování je dost obtížné.

A věřte mi, když vám říkám, že opravdu ne všechno jde dělat přes Zoom.

Nicméně navzdory všem těmhle komplikacím je toho spousta, za co jsem vděčná. Během uplynulých osmnácti měsíců se můj denní seznam věcí, za které jsem vděčná, dokonce čím dál víc prodlužoval. V těžkých chvílích jsem počítala svá požehnání. A nemyslím tím jen velké věci týkající se života a smrti, jako náš úžasný zdravotnický systém nebo skutečnost, že jsem zdravá a že mí milovaní jsou v bezpečí. Myslím tím i všechno ostatní, například:

1. Mí posluchači.

S rudým obličejem jsem se vynořila zpod deky přehozené přes sušák, otevřela dokořán staré rozvrzané viktoriánské výsuvné okno a vystrčila hlavu ven, aby se mi dostalo tolik potřebného vzduchu.

Je pátek večer a právě jsem dokončila nahrávání nejnovější epizody svého podcastu, a to v provizorním zvukotěsném stanu, který jsem si vytvořila v rohu mého prťavého obýváku. Ačkoli jsem přišla o sponzora, mé publikum se setrvale rozrůstá a já jsem nesmírně vděčná, že mám víc stažení než kdy dřív.

Když jsem s podcastem před pár lety začínala, myslela jsem si, že jsem jediná, komu dělá starosti, že život nejde podle plánu. Ale zdá se, že během těchto těžkých časů se se Zpověďmi trosky po čtyřicítce identifikovala spousta posluchačů. Protože já se samozřejmě pořád cítím jako troska. Tahle jediná věc se nezměnila. Myslím, že jsem jediný člověk, kterému se ani během pandemie nepodařilo naučit se nový jazyk, napsat knihu nebo se se všemi těmi banánovými chlebíčky a kváskovými chleby zapojit do soutěže amatérských pekařů Bake Off a vyrovnat se ostatním.

A teď vážně. Ale ne, já jsem vážná.

Upřímně, většinu času jsem jen někdo, kdo klopýtá životem a cestou improvizuje. Mám pocit, že čím jsem starší, tím míň toho vím. Můj život pořád nevypadá tak, jak nás společnost nutí se domnívat, že by měl vypadat. Nikdy jsem se nevdala. Nemám děti. Jóga ani keramika mě vůbec nezajímají. Nemám jedinou fotku na sociálních sítích, kde bych ostatním vytřela zrak v bikinách. Pořád si kladu velké otázky, na které jen obtížně nacházím odpovědi, a při každém vítězství mi kolem kotníků pořád poštěkávají má zakolísání, výzvy a mí démoni.

I když nebylo povoleno zvát si domů návštěvy, jeden pravidelný návštěvník se přece jen našel – strach. Neřekla jsem o tom živé duši, ale měla jsem vědět, že strach všechna lockdownová pravidla poruší.

Jenže kdo z nás se s těmito pocity během posledních osmnácti měsíců nesetkal?

Snažím se nevyklánět se z okna moc, protože jsem ve druhém patře, a zhluboka vdechuju směs muškátů v květináčích, výfukových plynů z aut a odéru thajského jídla z bistra na protější straně ulice, které zrovna znovu otevřelo. Dorazilo léto, omezení se postupně ruší a věci se zase konečně vracejí do normálu.2

2. Že nemusím s nikým sdílet koupelnu.

Tak jo, pojďme se vrátit k základům.

Odvrátím se od okna a zkontroluju hodinky. Jejda, to už je tolik? Musím se vypravit. Spěchám do koupelny, kde se svléknu a skočím do sprchy. Rychle se tvoří pára. Miluju dlouhé horké sprchy. Čím delší a teplejší, tím lepší. Což je jeden z důvodů, proč tolik zbožňuju vlastní koupelnu.

Když jsem se přistěhovala zpátky do Londýna, nemohla jsem si dovolit astronomické nájmy za vlastní byt, a to dokonce ani s půjčkou od táty, takže jsem si na internetu našla volný pokoj. A tak jsem se seznámila s Edwardem – ten volný pokoj byl jeho. Bohužel už ale neměl žádnou volnou koupelnu, takže sdílet byt s Edwardem znamenalo sdílet s ním i koupelnu, s čímž se pojila spousta problémů. V jednom kuse jsem byla kárána za to, že jsem vypotřebovala všechnu teplou vodu a že se sprchuju moc dlouho. Jednou jsem ho málem i zabila, když jsem si dopřála báječnou relaxační koupel s vonnými oleji, jenže jsem po sobě dobře neumyla vanu a Edward při sprchování uklouzl.

A to si nepřejte, abych začala mluvit o válkách o toaleťák.

Myju si vlasy a při té představě sebou trhnu. Díky bohu, že jsme spolu nebydleli v době nedostatku toaletního papíru, kdy všichni propadli strachu a začali ho panicky skupovat a supermarkety ho prodávaly na příděl. Nemůžu na to ani pomyslet. Jak znám Edwarda, nejspíš by mě donutil používat místo toaleťáku noviny nastříhané na malé čtverečky. Recyklování je ostatně jeho vášeň.

Dalších pět minut stojím ve sprše, oplachuju si vlasy a užívám si proudící horkou vodu a pocit úlevy, že mě nikdo nebude kárat za vlasy v odpadu.3 Pak vodu konečně vypnu a natáhnu se po ručníku. Ještě natřít tělovým mlékem a rychle se obléknout. Bavlněné šaty. Žabky. Trocha lesku na rty. Co se příprav na rande týče, tak po tolika měsících strávených v teplácích a s rozcuchaným drdolem jsem poněkud vyšla ze cviku.

S vlasy ještě vlhkými docupitám do obýváku a začnu hledat svůj telefon. Ale není to jen vlastní koupelna, kterou zbožňuju. Zbožňuju, že teď mám vlastní všechno. Popadnu polštářek, nakouknu pod něj a pak ho rychle načechrám. Kdo by si pomyslel, že čechrání polštářků mě bude naplňovat takovou radostí? Pokaždé když to udělám, culím se jako šílenec. Beru do ruky další polštářek. Tohle nejsou jen tak obyčejné dekorační polštářky z Ikey, tohle jsou moje dekorační polštářky z Ikey. Vybrala jsem si je sama, spolu s gaučem, na který je teď aranžuju, přesně jak to vídáme ve všech těch nóbl časopisech o bydlení.

No dobře, uznávám, nemám velký luxusní dům, francouzské okno vedoucí do zahrady (a ostatně ani tu zahradu) ani kilometry volného místa na kuchyňské desce (I když buďme upřímní. Všichni dobře víme, že kvůli fotkám všechno nacpali do skříněk, ale jinak i na těchhle kuchyňských deskách vládne chaos.), ale prťavý byt velikosti poštovní známky. Ovšem pomyšlení, že jsem majitelkou bytu ve mně i tak vzbuzuje pocit hrdosti.

Po všech těch letech, kdy jsem si pronajímala pokoje, dělila se o koupelny, přespávala po kamarádech, stěhovala se k partnerům, zastýlala gauče a dohadovala se s domácími o zálohy (ačkoli musím říct, že Edward byl v tomhle ohledu báječný), konečně vlastním své místo. Je celé moje. Tedy moje a banky, a ještě je tu to podílové vlastnictví.

A navíc, jak rád poukazuje každý muž – na velikosti nezáleží.

3. Můj iPhone.

Po několika minutách hledání telefon konečně nacházím v kapse kabátu. Dostaví se pocit úlevy. No dobře, vím, že je poněkud materialistické cítit vděk za elektronické zařízení, na kterém jsme všichni upřímně řečeno závislí, ale ve chvílích, kdy jsem nemohla vídat rodinu a přátele, byl telefon moje záchranné lano.

Všimnu si, že mám několik nepřečtených zpráv. Na WhatsAppu právě probíhá skupinový chat s mými kamarádkami Fionou, Holly a Michelle. Pokoušíme se domluvit si sraz, abychom společně oslavily tolik očekávaný Den svobody. Nemůžu uvěřit, že je tomu už víc jak rok, co jsme se naposledy všichni setkali. Všichni totiž žijí manželským životem a mají děti, takže zorganizovat společný sraz bylo dost obtížné už před pandemií, se všemi těmi chůvami, dětskými šlofíky a mimoškolními aktivitami. Ale můj telefon mě naštěstí udržel ve spojení.

Popadnu klíče a vyběhnu z bytu.

Někdy možná až moc ve spojení.

„Takže Zoom v devět,“ instruovala mě mamka, když jsme si o něco dřív volaly přes FaceTime. „Přesně. Ne aby ses zpozdila. Tatínek na tenhle týden připravil nové kolo. Budeme hádat věk herců, ale v římských číslicích.“

V duchu jsem zaúpěla. K mamce se asi ještě nedoneslo, že kvízy přes Zoom už nikdo nedělá. Se zmírněním omezení si národ s úlevou vydechl, že konečně můžeme uniknout z vlastních obýváků a každotýdenních vědomostních kvízů s příbuznými, které jinak obvykle vídáme jednou za rok na Vánoce. Ne jako teď, kdy jsou tetička Verity – která žije ve Španělsku a přivádí mého taťku k šílenství – a mamčin bratranec Fred, který odmítá nosit zubní protézu, v mém obýváku každou neděli.

„Nemyslíš, že teď už bychom s těmi kvízy možná mohli přestat…?“

„Přestat?“ Mamka vypadala zděšeně, a to i ve své flitrované blůzce a s vyfoukanou hlavou.

„Vždyť to děláme každý týden. Jako rodina.“

To už vypadala i ublíženě. A já se cítila provinile.

„Philipe! Pojď si promluvit se svou dcerou. Říká, že nás opustí…“

Proboha. Mamka na mně začala uplatňovat strategii opuštěného hnízda.

„Takhle jsem to neřekla…“ začala jsem, ale to už mě přerušil taťkův obličej přes celý displej.

„Ahoj, zlatíčko.“

„Ahoj, tati.“

Zaculili jsme se na sebe. Oba jsme věděli, co si ten druhý myslí. Tohle je jedna z mnoha věcí, kterou na tátovi miluju – že jsme schopní vést celou konverzaci, aniž si řekneme jediné slovo.

„Vypadáš dobře.“

„Maminka říká, že musím zhubnout,“ zamručel.

„A kdo ne,“ snažila jsem se mu vyjádřit účast a ruka mi instinktivně vystřelila k pasu.

Má se to tak, že původně jsem začínala s dobrými úmysly. Během prvního lockdownu jsem spolu se zbytkem země poctivě cvičila s Joem Wicksem ve svém obýváku. A bylo to inspirativní. Cítila jsem odhodlání, byla jsem motivovaná. Slunce svítilo, mé sociální sítě byly plné celebrit postujících videa, jak cvičí, tančí nebo si vaří zdravá jídla, a já se do toho vrhla po hlavě.

V jednu chvíli jsem procvičovala tricepsy s Davinou a za chvilku už jsem v kuchyni tancovala disko se Sophie Ellis-Bextorovou. A ke všemu jsem si dávala quinou.

Jenže postupem času se mi všechno tohle počínání omrzelo. Lockdowny pokračovaly. Léto přešlo v zimu. A ve mně se něco zlomilo. Nedokázala jsem se soustředit. Cítila jsem se vyčerpaná, ale nemohla jsem spát. Úzkostná a přemožená všemi těmi pocity jsem začala hledat útěchu v jídle. Jenže žádnou útěchu mi to nepřinášelo. Zatímco všichni kolem mě #prozivalinejlepsilockdownvzivote, já se válela na gauči, cpala se sýrovými křupkami a do úmoru skrolovala.

Zapomeňte na běžecký plán „z gauče k 5 kilometrům“. V mém případě to bylo z gauče ke kuchyňským skříňkám a zase zpátky.

Čímž se možná vysvětluje, proč teď, když se svět znovu začíná otevírat, nemám dokonalé jogínské tělo jako má kamarádka Liza v L. A., ale mžourající nejistě vylézám na světlo, o dva roky starší, o sedm kilo těžší, v kalhotách v pase na gumu a s myšlenkou, co to sakra jako je.

„Naordinovala mi další z těch svých diet.“

„Žádnou dietu jsem ti nenaordinovala!“ zaslechla jsem mamku pokřikující v pozadí. „Je to plán zdravého stravování s převážně rostlinnými potravinami.“

„Rostlinné potraviny,“ zavrtěl taťka znechuceně hlavou. „Kdo si myslí, že jsem? Nějaký zatracený vegan?“

Potlačila jsem úsměv a místo toho jsem účastně přikývla.

„Jen pro tvou informaci, ten plán je plný superpotravin!“ Znovu jsem zahlédla mamku, jak se vršek její tužidlem nasprejované hlavy vynořil za taťkou, načež následovala menší přetahovaná o iPad. „Jestli mi nevěříš, zeptej se Alexi!“

Rodiče si během lockdownu pořídili virtuální asistentku Amazon Echo, ze které se v podstatě stal nový člen domácnosti. Běžně se stává, že si s mamkou voláme a ona naši konverzaci přeruší, aby se Alexi zeptala na její názor nebo jí řekla, co má udělat. Jednou jsem dokonce zaslechla taťku, jak se cestou na zahrádku zastavil, aby se jí zeptal, jestli si má vzít kabát.

„Ahoj, Carol, co pro tebe můžu udělat?“ zašvitořila vesele Alexa.

„Alexu z toho laskavě vynech,“ zabručel naštvaně taťka.

Zdálo se, že Alexu využívají i k řešení sporů.

„Jen si dělám starosti o tvé zdraví, to je celé. Nechci, aby se ti něco stalo, po té poslední události…“

Taťka měl před časem dopravní nehodu a málem jsme o něho přišli. Skoro nikdy o tom nemluvíme, ale něco takového člověk nikdy nezapomene. Změní vás to. Mamce se zadrhl hlas a já sledovala, jak tátův výraz jihne.

„Takže o to tady jde?“ Přitáhl si ji k sobě a něžně ji políbil. „V tom případě budu jíst tolik superpotravin, kolik jen budeš chtít, miláčku.“

Rodiče jsou svoji už skoro padesát let a zdá se, že tajemstvím jejich dlouhého vztahu je stejná míra hluboké lásky a vzájemného popichování.

„Takže se uvidíme v devět,“ obrátila se mamka znovu na mě.

Nemělo smysl odporovat. „Přesně,“ přikývla jsem a v duchu se chystala na to, co bude následovat.

„Připojí se k nám Edward?“

Mamka mi tuhle otázku klade každý týden a já si pokaždé musím vymýšlet nějaké výmluvy.

„Ne, má moc práce.“

„Už zase?“ zamračila se do kamery. „Vždycky má moc práce.“

„Musí pracovat.“

„V neděli?“

Ach bože, tohle bylo absurdní. Budu jí muset říct pravdu.

Ale protentokrát ještě ne.

„Promiň, špatně tě slyším…“

Tohle je další báječná věc na iPhonech, můžete předstírat, že máte slabý signál wi-fi, a proto neslyšíte.

„Nějak se mi ztrácíš. Už radši půjdu…“

Ale mamka se něčím tak triviálním jako slabý signál – ať už skutečný, nebo domnělý – nenechala odradit a pustila se do další ze svých historek o někom, koho neznám a kdo umřel, zjevně proto, že pracoval i o nedělích. Ale táta to naštěstí pochopil.

„Dobře, tak ahoj, zlatíčko.“

„Ahoj, tati. Ahoj, mami.“

„Omlouvám se, ale mám potíže rozumět,“ zaševelil elektronický hlas.

„Ahoj, Alexo.“

4. Večerní rande

Je nádherný večer a ulice jsou narvané lidmi. Zamířím pryč od řeky a stoupám vzhůru kolem pouličních kaváren, teras restaurací a pivních zahrádek plných lidí, kteří se snaží maximálně využít své nově nalezené svobody. Je povzbuzující vidět, jak se město znovu probouzí k životu.

Po pár minutách se ocitnu na vrcholku kopce Richmond Hill, odkud se nabízejí ty nejúžasnější výhledy. Přísahám, že byste nevěřili, že jste v Londýně. Dole pode mnou se rozprostírají stromy a louky a mezi nimi se k horizontu vine Temže. Jednou jsem kdesi četla, že je to jediný výhled v Londýně, na který se vztahuje zákon parlamentu. Naštěstí, protože je můj nejoblíbenější. Proto jsme si taky domluvili sraz tady.

Přede mnou je štěrková cesta lemovaná lavičkami, které jsou obsazené lidmi užívajícími si jak výhled, tak i drinky z místní hospody. Jdu dál a očima je přejíždím a hledám mezi nimi jeho tvář. V břiše mě šimrá pocit očekávání a vzrušení. Někde tu musí být.

A vtom si ho všimnu. Těsně před tím, než si mě všimne i on, nadšeně vyskočí, olíže mi obličej a zahrne mě uslintanými pusami.

„Artuši! Ahoj, ty můj kluku!“

Artuš je sice pes, ale velikostí připomíná poníka, takže mě svým nadšeným vítáním málem porazí.

„Někdo tě rád vidí.“

Uprostřed šlehání Artušovým ocasem sklopím oči a všimnu si Edwarda, jak sedí na lavičce, usmívá se na mě a přes brýle mu padají prameny jeho tmavých kudrnatých vlasů. Vstane a políbí mě. „A není jediný.“

„Ahoj,“ zaculím se a oplatím mu polibek. „Hezky voníš.“

„To je můj nový bio sprchový gel. Citron a zázvor.“

„Hmm,“ zamručím souhlasně.

„Trochu dražší, ale řekl jsem si, že když máme dnes to rande, plácnu se přes kapsu.“

Říká to s naprosto upřímným výrazem a já odolám touze si z něho utahovat. Edward bere naše večerní rande velmi vážně. A tak mu raději ovinu ruce kolem pasu, zatímco mě objímá. Už nikdy nebudu objímání považovat za něco samozřejmého.

Tahle večerní rande byla původně Edwardův nápad. Jelikož jsme pár, který spolu nebydlí, bylo pro nás těžké udržet během lockdownu naši romanci při životě,4 a tak jsme jednou za týden opouštěli své byty a pohodlné oblečení a scházeli se na projížďku na kole, procházku podél řeky nebo piknik v parku.

Poté, co vláda zavedla podpůrné sociální bubliny a já se mohla přidat do té Edwardovy, začalo být společné trávení času o něco snazší. I když upřímně řečeno tyhle bubliny způsobily i dost nepříjemností, hlavně v souvislosti s mamkou, která chtěla, abych se přidala do té jejich.

A taky s Fionou, která tvrdila, že má kmotřenka mě zoufale touží vidět, i když já ji tak trochu podezírám, že to byla spíš Fiona, kdo zoufale toužil po pomoci s dětmi poté, co se její chůva vrátila do Brazílie. Jak říká má přítelkyně Cricket – svobodné bezdětné ženy, které žijí samy, nikdy nebyly tak populární.

„Nedáme si drink?“

„Slyšel jsi mě někdy říct ne?“ směju se, zatímco se vymaníme ze vzájemného objetí, a zadívám se přes ulici na místní hospodu, u jejíchž dveří se tvoří dlouhá fronta. „Kruci, vidíš tu frontu?“

„Co takhle gin s tonikem?“

„Vážně, Edwarde. Ta fronta se táhne až do půlky ulice. Budeme čekat věčnost, než nás obslouží.“

Otočím se k němu, ale nezdá se, že by mě poslouchal. Posadil se zpátky na lavičku a šmátrá ve svém batohu. Projede mnou záchvěv podrážděnosti. Edward má strašlivý zlozvyk vypínat se jako má porouchaná rychlovarná konvice.

„Ne, když si doneseš svůj vlastní,“ odpoví nevzrušeně a vytáhne z batohu lahev ginu a toniku, dvě skleničky a citron.

Podrážděnost rychle střídá záplava lásky. Má pozorování rodičů byla správná. Popichování a láska. To jsou podle mě základní kameny každého vztahu.

„Jak to, že pokaždé myslíš na všechno?“ zeptám se a usadím se vedle něj na lavičku.

„Buď připraven,“ prohlásí Edward stroze, zatímco svým švýcarským armádním nožem krájí citron.

„Co?“

„Skauti,“ vysvětlí mi a já si všimnu, že přinesl dokonce i led. Jak jinak.

„Mě ze skautského oddílu vyloučili,“ opáčím.

„Proč mě to nepřekvapuje?“

„Byl to můj první den a já z toho byla tak nadšená, že jsem se počurala. Všechny ostatní skautky, které seděly s překříženýma nohama vedle mě, začaly ječet. Byla to celkem scénka.“

Edward se zasměje a do každé skleničky nalije pořádného panáka ginu. Edward vždycky nalévá velké míry. To je jeden z mnoha důvodů, proč ho miluju.

„Zůstaneš dnes přes noc u mě?“ ptá se, zatímco já drbu Artuše, který sedí jako sfinga a zírá na veverku. „Tenhle víkend nemám kluky.“

Od Edwardova rozvodu před několika lety zůstávají jeho náctiletí synové přes týden s jeho bývalou ženou na venkově, což dává smysl, protože tam mají školu, ale spoustu víkendů tráví s Edwardem v Londýně.

„Obávám se, že to nepůjde. V devět hodin máme hospodský kvíz přes Zoom.“

Edward hlasitě zaúpí.

„Neboj, už jsem pro tebe vymyslela další omluvu. Ledaže by ses k nám chtěl tenhle týden přidat…“ Větu ani nedokončím, protože odpověď už znám.

„Víš přece, jak nesnáším hospodské kvízy. Všechny ty nudné přesmyčky a detailní záběry věcí z domácnosti. Už nikdy nedokážu znovu pozřít kukuřičný lupínek.“

„Vždyť ty kukuřičné lupínky ani nejíš. Dáváš si bio ovesnou kaši,“ připomínám mu, ale Edward předstírá, že mě neslyší, a podává mi sklenici.

„Tak na co si připijeme?“ zeptá se a pozvedne skleničku k přípitku.

„Co takhle na Den svobody?“ navrhnu. „Za pár týdnů se ho dočkáme.“

„A co spíš na osvobození od každotýdenních kvízů tvé matky?“ zavtipkuje Edward, až na to, že nevtipkuje a já se musím smát jeho upřímnému výrazu. „Už vím. Co takhle na nás,“ řekne prostě a nepřestává se mi dívat do očí. „A na budoucnost.“

Na okamžik si vybavím dobu, kdy jsem se před pár lety vrátila do Londýna, svobodná, po čtyřicítce a se zlomeným srdcem, a v duchu si pomyslím, že by mě nikdy nenapadlo, že se dostanu až sem. Nečekaně pocítím záchvěv úzkosti. Chci, abychom takhle zůstali napořád, přesně tak, jak jsme. Pár se svým psem sedící společně na lavičce, jak si užívá prostá potěšení teplého letního večera, úžasný výhled, lepkavé pití a společnost toho druhého. Jenže život byl pozastavený už dost dlouho. Je načase znovu začít žít své životy.

„Na nás a na budoucnost,“ opakuju s úsměvem.

Protože budoucnost je vždycky jasná. Nebo ne?

Další věci, za které jsem vděčná:

1. Dnešní nádherný západ slunce, protože ačkoli jsem vděčná, že tlak na dosažení dokonalosti se během pandemie zmenšil, jelikož sociální sítě najednou začaly být bez filtrů a autentické, všechny ty fotky západů slunce a jídel, která má kdo k večeři, už mi docela chyběly.

2. Termo prádlo, které mě a mou osmdesátiletou přítelkyni Cricket zachránilo před umrznutím, když jsme se tuhle zimu mohly scházet jenom venku.

3. Tlačítko MUTE (které můj strýc Fred bohužel ještě neobjevil – ostatně stejně jako své zuby). No dobře, technicky vzato to není můj strýc, ale matčin bratranec z druhého kolene, jenže to se dost složitě vyslovuje – zejména Fredovi. No jen si to zkuste říct bez zubů.

4. Kalhoty s gumou v pase (viz výše).

5. Gin s tonikem a sýrové křupky – aneb „Jak přežít globální pandemii“ od Nell Stevensové.

6. Příroda, která nám ukazuje, že život jde dál, i když je všechno kolem vážně děsivé.

7. Tajný pocit úlevy, když nevyšlo sponzorství mého podcastu. Ty peníze jsem sice potřebovala, ale nepřišlo mi správné uzavřít placené partnerství s velkou kosmetickou značkou, která profituje z toho, že ženám říká, jak je špatné stárnout. Protože jak říká Cricket, jedinou protilátkou na stárnutí je smrt.

8. Všechny ty celebrity, které během lockdownu postovaly svá selfíčka v bikinách a nabádaly nás, abychom #zustalivbezpeci. Protože po zhlédnutí jejich bikinových selfíček jsem se cítila mnohem bezpečnější.

9. Můj smysl pro humor.

Žádné tleskání

V neděli jsem vstala brzy, protože se s Cricket chystáme na procházku v Hyde Parku. Vyrazily jsme v botaskách a s dobrými úmysly, ale sluníčko svítí a netrvá dlouho a už se rozvalujeme na pruhovaných bavlněných lehátkách s bosýma nohama v trávě.

„Celá ta věc s deseti tisíci kroky denně je stejně jen marketingová léčka,“ osvětluje mi Cricket, zatímco já sedím se zavřenýma očima a natáčím obličej k nebi. „Chtěli prodat krokoměr zvaný Manpo-Kei, aby v maximální míře využili úspěchu olympijských her v Tokiu v roce 1964. Manpo-kei v japonštině doslova znamená deset tisíc kroků.“

„Páni, vážně? To je super, že si to pamatuješ.“

„Samozřejmě že si to nepamatuju. Bylo to v šedesátých letech,“ odfrkne Cricket. „Nikdo, kdo žil v šedesátých letech, si toho moc nepamatuje. Proto máme Google.“

Otevřu oči, abych se mohla podívat na Cricket, která mžourá do svého iPhonu, pořád ještě s nasazenou leopardí rouškou, kterou si odmítá sundat.

„Takže je to celé vlastně nesmysl.“

„Tak to máme kliku,“ zaculím se. „Myslím, že můj denní počet kroků se tomu ani zdaleka neblíží. Většinu času jsem strávila ve svém bytě.“

„Tvrdí se tu, že když doma dvaačtyřicetkrát vyjdeš schody nahoru a dolů, je to přes tisíc kroků,“ předčítá mi.

„To bych si pak musela pořídit nový běhoun na schody,“ odpovím a Cricket vzhlédne od svého telefonu a se smíchem zvrátí hlavu dozadu.

Je hezké vidět Cricket, jak se znovu směje, i když má nasazenou roušku. Posledních osmnáct měsíců bylo obtížných pro všechny, ale pro Cricket ještě víc, protože kvůli svému věku patřila mezi obzvlášť ohrožené. Ačkoli navenek byste to nikdy nepoznali. „Já! A ohrožená!“ vykřikovala, když poprvé dostala dopisy informující o tom, že by měla zůstat doma. „Já nejsem extrémně ohrožená! Co si to dovolují!“ Cricket to naštvalo a pobouřilo. Nicméně jí bylo přes osmdesát. Mně Cricket se svým módním šedivým mikádem, flitry pošitými teniskami a životním přístupem joie de vivre nepřišla ani trochu stará nebo zranitelná, ale neúprosné statistiky ukazovaly, že skutečně patří mezi velmi ohrožené.

Když jsme se s Cricket poprvé potkaly, obě jsme byly ztracené a osamocené. Ona nedávno ovdověla a já se právě rozešla se svým snoubencem a přestěhovala se zpátky do Londýna. Přišla jsem s ní pořídit rozhovor pro nekrolog, který jsem psala o jejím zesnulém manželovi, známém dramatikovi Montym Williamsonovi. Obě jsme se pokoušely o nový začátek v životě, který jsme nepoznávaly, a vzniklo mezi námi nepravděpodobné přátelství. Její přítelkyně poumíraly na nejrůznější choroby a stáří. Mé nezemřely, jen se vdaly a narodily se jim děti, ale i tak mi chyběly.

Začaly jsme se potkávat pravidelně. Pomohla jsem jí s projektem bezplatných komunitních knihovniček – sítí malých sousedských knižních směnáren pojmenovaných Montyho mini knihovny, na počest jejího zesnulého manžela – a Cricket mě najala, abych dokončila jednu z manželových her. Dokonce jsme se společně vypravily na dovolenou do Španělska, abychom tam vysypaly jeho popel. Navzdory rozdílnému věku jsme toho měly hodně společného a naše vycházky pro mě vždycky představovaly zlatý hřeb týdne. Cricket milovala život. Ve skutečnosti se jmenovala Catherine – přezdívku Cricket, tedy doslovně „cvrček“, si vysloužila v dětství, protože v jednom kuse vesele švitořila, a už jí zůstala. Ráda se pouštěla do nových věcí a volný čas vyplňovala různými kurzy, projekty a návštěvami galerií a muzeí. Jenže většina těchto činností byla ve skutečnosti způsob, jak se vyrovnat se zármutkem.

„Je důležité mít vždycky něco v diáři,“ řekla mi jednou. „Člověk potřebuje důvod, aby vstal z postele. Je třeba zachovat si určité pravidelné návyky.“

Jenže najednou bylo všechno z jejího diáře vymazáno a ze života se stal jen sled čistých stránek. Prázdný den, po kterém následoval další nekonečně prázdný den. Bez svých každodenních aktivit začala Cricket brzy strádat. Rutinní činnosti jsou srandovní záležitost. Mají špatnou reputaci. Považujeme je za nezáživné a předvídatelné a toužíme před nimi uniknout. Jenže ony jsou ve skutečnosti jako ramínko na šaty. Věšíme na ně své dny a ony jim dodají tvar. Bez nich by život neměl žádnou strukturu. A pokud si nedáte pozor, všechno se může zhroutit a skončit na jedné hromadě na podlaze.

Cricket se před pandemií odstěhovala ze svého rozlehlého starého domu ve čtvrti Notting Hill. Svůj výrazně menší byt, který se nacházel za rohem, zpočátku milovala, jenže když teď byla nucena trávit veškerý čas doma, cítila se v něm klaustrofobicky. Pravidelně jsme spolu mluvily. Naštěstí měla chytrý telefon a věděla, jak ho používat. Jenže FaceTime nedokáže nahradit lidský kontakt a izolace si brzy začala vybírat svou daň.

„Mě nezabije ten mizernej virus, ale samota,“ stěžovala si.

Snažila se udržet si dobrou náladu, jenže to nebylo snadné, když celé dny jen zírala na stále stejné čtyři zdi a jedinou společnost jí dělala televize. Monty jí chyběl víc než kdy dřív a každý týden přicházely další ponuré zprávy o jejích vrstevnících v pečovatelských domovech. „Já se smrti nebojím,“ svěřila se mi po jednom z dalších pohřbů přes Zoom, „jen nechci, aby mě to potkalo, až budu stát s baterkou na zápraží a tleskat doktorům a sestřičkám.“

Když se zrušily i Vánoce, Cricket zhubla a přestala nosit svou typickou červenou rtěnku. Nikdy bych Cricket neoznačila za slabou a křehkou, protože její životní síla je tak nezměrná, ale zdálo se, že její duch upadá. Jako kdyby čerpala kyslík z vnějšího světa, jako rostlina, a teď se jí ho nedostávalo.

Sledovala jsem přes FaceTime, jak mi chřadne před očima, a došlo mi, že musím něco udělat.

A tak jsme si pořídily termo prádlo.

Lidé často říkávají, že život jim zachránily nejrůznější věci, obvykle něco duchovního nebo smysluplného, třeba že přestali pít nebo že absolvovali poutní cestu do Santiaga de Compostela. Cricketin život zachránilo termo prádlo z Marks & Spencer. Jsem o tom přesvědčená. Ta změna byla pozoruhodná.

„Myslíš, že bych se měla přidat na TikTok?“ zeptala se mě Cricket nedlouho poté, když jsme seděly venku na opačných koncích lavičky, abychom dodržely pravidlo dvoumetrových rozestupů.

Byla sice polovina zimy, ale díky termo prádlu jsme se mohly znovu vídat. Obě bydlíme v bytech a ani jedna z nás nemá vlastní zahradu. Cricket má sice malý balkon, ale ten je přístupný jen zevnitř. A venkovní lavičky byly během lockdownu přísně zakázány, ledaže by si člověk dopřával pětiminutový odpočinek během cvičení. Což není moc dlouhá doba, když je vám přes čtyřicet, nemluvě o tom, když je vám přes osmdesát.

Cricket ovšem naštěstí měla klíč k jedné ze soukromých komunitních zahrad, kterými je Notting Hill tak proslulý. A tak jsme v ní mohly sedávat a povídat si, aniž bychom se bály, že nás zatkne policie nebo že umrzneme k smrti.

„TikTok?“

„No, když je dost dobrý pro dámu…“

Zatímco Cricket mluvila, celá se napřímila. Ukázalo se, že ona a jistá známá anglická herečka, která se shodou okolností rovněž pyšnila titulem dáma, spolu v mládí působily jako herečky v divadelní společnosti The Old Vic.

„A je?“

„Ano. Četla jsem to v novinách. Zjevně se svým vnukem nahrává taneční videa na TikTok. Pár jsem si jich pustila a je vážně dobrá. Samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ přikývla jsem.

V Cricketině hlase byla pořád slyšet – jak to jen říct – „zdravá rivalita“.

„A víš přece, jak zbožňuju tancování.“

Znovu jsem přikývla a v duchu si vybavila, jak jsem Cricket vzala na koncert z osmdesátých let, a ona celý večer protrsala – k mému značnému potěšení. Zato tu nerudnou paní sedící za námi to dost rozčilovalo. Škoda že na ni Cricket úplnou náhodou vylila sklenici vína.

„Tak v tom případě, proč ne?“ povzbuzovala jsem ji, odhodlaná působit nadšeně a podpořit ji. Cricket mi jednou řekla, ať si nedělám starosti se stárnutím, ale s tím, že začnu být nudná. To ona rozhodně nikdy nebyla. „Zní to jako bezva nápad. A s kým budeš tancovat?“

Cricket po mně střelila pohledem.

No, když se nad tím zamyslím.

„Ne, v žádném případě,“ vrtěla jsem odhodlaně hlavou. „Copak jsi mě nikdy neviděla tancovat?“

„Nesmysl, drahoušku, budeš báječná,“ usmála se na mě zářivě zpod svého fialového klobouku. „Bude to jako zumba.“

„Já myslela, že zumbu nesnášíš.“

„Ne, to byla křeslová jóga.“

„A proč se ti nelíbila křeslová jóga?“

„Bože, měla jsi to vidět,“ obrátila oči v sloup. „Byla plná starých lidí!“

*

Ale teď už byla zima nespokojenosti, jak ji pojmenovala Cricket, naštěstí za námi a spolu s ní i naše termo prádlo. Konečně jsme ho odložily, jelikož se oteplilo, a večery se začaly pomalu prodlužovat. Také se rozvolnila opatření, takže jsme se začaly pravidelně scházet v parku, kde jsme se buď procházely, nebo jsme jen tak posedávaly a trávily společný čas, jako právě teď.

„Co kdybychom příště vyrazily na výstavu?“ zkouším navrhnout. „Muzea i galerie už můžou mít zase otevřeno.“

Myslela jsem, že Cricket po tom návrhu skočí, ale ona jen pokrčí rameny.

„No, možná,“ odpoví nevzrušeně.

„Určitě je spousta věcí, které bys ráda viděla.“

„Hmm.“

Po očku po ní pokukuju, jak sedí ve svém lehátku, ale ona se mému pohledu zatvrzele vyhýbá a místo toho předstírá, že ji naprosto fascinuje běžec, který si právě protahuje zadní stranu stehen.

„Zase si po těch týdnech a měsících, co jsme byly zavřené doma, pěkně vyrazit,“ nevzdávám se.

„Já jen, že…“ Cricket zaváhá, pak prudce vydechne a zamlaská. „Prostě je mi hloupé to přiznat.“

„Přiznat co?“

Následuje pauza.

„Že mě děsí, že se život vrací do normálu,“ vyhrkne. „Tak! Řekla jsem to.“

Neznatelně pokrčí rameny a pak se na mě podívá a posune si přitom sluneční brýle z očí na hlavu, takže naše pohledy se setkají. Cricketiny oči vykukující nad rouškou jsou načervenalé a lesklé.

„Na tom není nic hloupého,“ řeknu ve snaze ji podpořit. „Podle mě je přirozené mít z toho určité obavy.“ V duchu si vybavím můj a Edwardův přípitek na budoucnost i to, jak se všechno zdá být nejisté.

„Mě to teda pěkně štve,“ prohlásí Cricket popuzeně a prudce popotáhne. „Co by si proboha pomyslel Monty?“

„Myslím, že by to chápal,“ argumentuju.

Cricket se zlehka zasměje. „Ty jsi Montyho neznala. Taky by na mě byl naštvaný. Řekl by mi, že život se má žít. Že mám vyrazit do víru dění. Popadnout býka za rohy. Protože na tohle jsme přece všichni čekali.“

„Myslím, že v Hyde Parku na moc býků nenarazíš,“ odpovím a sleduju, jak se jí krabatí vrásky u očí. „Myslím, že se usmíváš, ale popravdě to jde dost těžko poznat.“

Nato si Cricket konečně sundá roušku zaháknutou za ušima a odhalí úsměv skrývající se pod ní.

„Nikdy bych si nepomyslela, že si na nošení těchhle mizerných věcí zvyknu, a podívej na mě teď! Jsem nervózní, když ji nemám.“

„No, tahle rouška je dost nóbl,“ připustím.

„Vybrala jsem si ji, aby mi ladila s helmou na kolo,“ odpoví Cricket s potěšeným výrazem a pak si povzdechne. „Teda ne že bych v poslední době na kole jezdila. Všude je hrozně moc lidí.“

„Musíš po malých krůčcích,“ navrhnu jemně.

Na okamžik vypadá zamyšleně. „Víš, když Monty jezdíval na turné se svými hrami, ze začátku se mi po něm hrozně stýskalo, ale po čase jsem si na jeho nepřítomnost zvykla. Začalo být normální, že není doma. Takže když se pak vrátil, byl to trochu šok. Dům byl najednou plný jeho hudby, cigaretového kouře a čurbesu. Rozsvícená světla, dveře dokořán, kolečka od červeného vína na kuchyňské lince…“

Cricket se zarazí a pak se rozesměje. „Promiň, nejspíš ti ho nelíčím zrovna v nejlepším světle, viď? Ale já to všechno milovala. Jen mi chvíli trvalo, než jsem se tomu přizpůsobila. Pokaždé jsme zažívali obtížné období, kdy jsme se snažili znovu si na sebe zvyknout. Byli jsme znovu jako dva cizí lidé a nemyslím to v dobrém slova smyslu.“

Poslouchám Cricket a vidím, že v duchu je někde úplně jinde.

„Hádali jsme se a já se vždycky naštvala. Stávalo se to na konci každého turné, a to do té míry, že jsem se začala jeho návratu bát. A tak se Monty rozhodl, že to pojmenujeme. Začal tomu říkat náš opětovný návrat, jako když se raketoplán vrací z vesmíru zpátky do zemské atmosféry. A díky tomu, že jsme to vzali na vědomí, už to najednou nebylo tak děsivé…“ zarazí se a vzpomíná. „Když se vyskytla nějaká obtížná nebo těžká situace, prostě jsme si řekli: no jo, to se dalo čekat, vždyť je to náš opětovný návrat. A pak jsme se tomu zasmáli a všechno bylo v pořádku.“

Cricket se při té vzpomínce usměje, až se jí rozzáří celý obličej.

„Tak tohle bude nejspíš náš opětovný návrat,“ řeknu s úsměvem. „Opětovný návrat pro celý svět.“

„Ano,“ přikývne a já sleduju, jak se v duchu neochotně vrací z minulosti do přítomnosti. „Ano, nejspíš ano.“

Věci, za které jsem vděčná:

1. Že nikdo nikdy neviděl ta videa na TikToku, protože Cricket je tam naštěstí neumí nahrát. Jí to šlo přirozeně báječně, ale já jsem byla příšerná. Ve StarDance mě rozhodně nikdy neuvidíte.

2. Že jsem dokázala zmírnit Cricketiny obavy, i když jen trochu.5

3. Že to Monty pojmenoval, a celé je to díky tomu o něco míň strašidelné, protože opětovný návrat bude pro každého z nás jiný.

WhatsAppová skupina: Sraz na Den svobody

Fiona

Ještě pořád nemáme plán na 19. července.

Holly

Co se děje 19. července?

Fiona

Den svobody! Vláda ruší skoro všechna omezení.

Už žádné roušky ani rozestupy!

Konečně!

Holly

Úplně jsem ztratila pojem o čase. Už tam budeme?

Michelle

Freddy se pokaždé ptal na to samé, hned jak jsme sedli do auta. A teď se ptá můj manžel. Nemluví o ničem jiném, než že si konečně bude moct objednat pivo na baru.

Ha ha, věř Maxovi.

Holly

Zrovna jsem koukla na kalendář. 19. července je pondělí. Kdo slaví v pondělí?

Všechny noční kluby otvírají v neděli o půlnoci.

Fiona

Noční klub! Už si ani nevzpomínám,

kdy jsem byla naposledy v nočním klubu.

Holly

Já do žádného klubu NEJDU.

Michelle

Já jsem v posteli už v devět. Kdo je vzhůru o půlnoci?!

Mlaďoši 😊

Holly

A štěňátka. Coco je šest měsíců, ale pořád se v noci budí. Přísahám, že je to horší, než když byla Olivia miminko.

Fiona

Izzy a Lucas se nemůžou dočkat, až ji uvidí!

Nemůžu uvěřit, že je to přes rok, co jsme se

naposledy všichni sešli. Ani vás nepoznám!

Holly

Já nepoznávám ani sama sebe ☹

Fiona

Tak jo, zamluvím nám na příští sobotu stůl v restauraci

na oběd. Tak můžeme vzít i všechny děti.

Michelle

Já myslela, že to má být Den svobody?

Legrace 😊

Edward bere kluky na kriketový zápas.

Nevadí, když se později přidá na drink?

Fiona

No jasně!

Michelle

Jestli s tím bude mít Max něco společného,

tak to bude tekutý oběd, věřte mi.

Super! Už se na vás děsně těším xx

Opětovné shledání

V sobotu po Dni svobody jsem se probudila v opravdu dobré náladě. Nejen proto, že je další nádherný den a škvírami mezi žaluziemi se dovnitř dere slunce. Nebo proto, že všechna omezení byla konečně zrušena a život se minimálně oficiálně opět může vrátit k normálu. Ale protože se potkám se svými nejstaršími kamarády.

A nemůžu se dočkat! Na tohle opětovné shledání jsem se těšila celou věčnost. Je nepochopitelné, že všichni žijeme ve stejném městě, a přesto jsme se naposledy společně sešli víc než před rokem. Je to praštěný. Jenže během posledních osmnácti měsíců se čas stal tak podivně elastický, že pocitově mi to přijde jako věčnost a současně jako včera, co jsme se všichni nacpali na maličkou terásku u Maxe a Michelle, abychom si dali domácí kari, opili se a společně oslavili příchod nového roku.

Povzbuzená modrým nebem, sluníčkem a pomyšlením na to, jak zase obejmu své kmotřence, jsem si připravila kávu a odnesla si ji zpátky do ložnice, kde rychle prohrabávám šatník. Je to jen oběd v restauraci, ale jsem nadšená, že si na sebe konečně můžu vzít oblečení, které celou věčnost viselo nedotčené. Navíc si chci dát trochu záležet, když jsem všechny tak dlouho neviděla.

O hodinu později je kafe studené jako psí čumák, i mé nadšení poněkud opadlo. Do ničeho se nevejdu. Špagetová ramínka už nejsou mí kamarádi, drží teď v zajetí dvě malé kapsičky třesoucího se masa v mém podpaží. Možná si je vzala jako rukojmí, aby tak zajistila bezpečný návrat mých tricepsů spolu s mým pasem, které během lockdownu někdo, zdá se, ukradl. A co se šortek týče, nejsem si jistá, že se Den svobody vztahuje i na tyhle nohy.

Nicméně nemůžu všechno svalovat jen na pandemii. Podle všech těch článků, které neustále čtu, se teď oficiálně nacházím v perimenopauze. Což zní jako název nějakého rozkošného karibského ostrova – jednoho z těch exotických, kde se mluví výlučně francouzsky a který rády navštěvují rockové hvězdy a supermodelky, které se tam promenují v kaftanech, a všechen místní nábytek je vyrobený z naplaveného dříví a mušlí.

Jenže perimenopauza bohužel není exkluzivní karibský ostrov, ale o poznání méně exotická realita, v které, jak zjišťuju, stárnu a mé hormony začínají blbnout. Promenování v kaftanu zní upřímně řečeno jako mnohem větší zábava, což je vlastně štěstí, protože pokud to takhle půjde dál, kaftan bude brzy to jediné, do čeho se vejdu.

Naštěstí vzadu ve skříni nacházím hezké květinové maxi šaty, které vypadají lichotivě, a navíc jsou až na zem. Díky bohu za maxi šaty! Mají dokonce i krátké rukávy. Tomu říkám win win situace. Kdyby měly i kapsy, byly by tutovou sázkou na nádheru. Pokud jde o mé vlasy, ani sebedelší foukání a sebevětší množství vlasové kosmetiky nedokáže zakrýt, jak zoufale potřebuju ostříhat a zajít si na melír, takže si místo toho na hlavu narazím klobouk proti slunci. Cricket vždycky říká, že klobouky jsou jako čtvrtá záchranná služba, a při pohledu do zrcadla s ní musím naprosto souhlasit.

„Hola! Qué gusto de verte!“

Fiona přichází jako první. Vtrhla na pivní zahrádku s doširoka rozpřaženýma rukama a obrovským úsměvem na opáleném obličeji.

„Od kdy mluvíš španělsky?“ ptám se ohromeně.

„Od lockdownu, kdy jsem byla na nucené dovolené,“ odpoví a chystá se mě obejmout, ale pak zaváhá. „Můžeme se objímat?“

„Já nevím. Můžeme?“ nabízím místo toho svůj loket a snažím se nemyslet na všechny ty měsíce, které jsem proseděla na gauči a cpala se brambůrky, zatímco jsem mohla promrskávat slovíčka.

Fiona si strká pramen pohupujících se blond vlasů za ucho (dokonce i za pandemie měla vlasy vždycky profesionálně vyfoukané, a navíc si je umí i skvěle barvit), pak se zamračí a oběma rukama mě obejme.

„Oh, dame un abrazo!“

„Tipuju, že to znamená, že můžeme,“ směju se a oplácím jí objetí. Ačkoli popravdě vůbec netuším, jestli říkala právě tohle, protože španělsky neumím. Na rozdíl od Fiony, která mluví v podstatě plynně. V duchu si poznamenávám, že si později musím stáhnout aplikaci Duolingo.

„Tak ráda tě vidím. Vypadáš ohromně.“

„Ty taky.“

„Tetičko Nell!“

Slyším, jak mě někdo volá jménem, a když se otočím, spatřím Izzy, jak se ke mně řítí mezi stoly a židlemi, jako kulička v pinballu. Od našeho posledního setkání musela vyrůst aspoň o třicet centimetrů.

„Páni! Ty jsi veliká!“ zaculím se na ni a beru ji do náručí, i když už je docela těžká. „A vypadaly ti další mléčné zuby!“

Během posledních osmnácti měsíců jsem Izzy párkrát viděla spolu s Fionou, ale ani zdaleka ne tak často, jak bych si přála. A pokaždé to bylo, jako kdyby někdo zapnul přetáčení dopředu a ona povyrostla zase o něco víc. Roztomilá vílí křídla a blond kudrlinky jsou minulostí. Teď má roztomilé mikádo a na sobě trendy džínové lacláče.

„Je mi sedm a půl,“ oznámí mi pyšně a usměje se, aby mi mohla předvést své nové přední zuby.

„Takhle mě brzy doženeš,“ řeknu a ona se hlasitě rozhihňá.

„Kdepak, nedoženu. Ty jsi přece stará!“

Naštěstí nás přesně v tuhle chvíli přeruší příchod Fionina manžela Davida a Izzyina bratra Lucase, který teď vypadá jako ještě dokonalejší zmenšenina Davida, stejné brýle, stejná zamlklost. Za nimi následují Holly s Adamem, jejich dcera Olivia a Coco – nové štěně z útulku, které vedou na navíjecím vodítku, pejsek se do všeho zamotává a způsobuje chaos.

Všude panuje hluk a pozdvižení, přesně tak, jak má setkání starých přátel vypadat. Jen tentokrát se namísto polibků na tvář odehrává spousta divných šťouchanců lokty a pěstmi a všichni přitom prohlašujeme, jak to bylo celé šílené a jak jsme vděční, že se zase můžeme vidět.

Jsme opravdu neskonale vděční, stejně jako všichni, kdo po tak strašně dlouhé době znovu vidí své přátele a příbuzné. A tak pošupujeme židle, objednáváme si drinky, mačkáme se okolo stolů, vyprávíme si vtipy i všechno ostatní, co nám za tu dobu uniklo, a láskyplně se urážíme, jako kdybychom nikdy nebyli oddělení, ale v duchu si přitom všichni umiňujeme, že tento prostý akt společného setkání už nikdy nebudeme považovat za samozřejmost.

„Kde jsou Max a Michelle? Přijdou přece, ne?“ zeptá se někdo po pár minutách.

„Max psal, že mají menší zpoždění.“

„No, mají toho teď dost, se čtyřmi…“

„Počkat… není támhle Max?“

Všichni se ohlédneme, a to přesně ve chvíli, kdy Max přichází. Tedy aspoň myslím, že je to Max. Není snadné ho poznat, protože je schovaný pod hromadou různých tašek, koloběžek a batohů a na každé končetině mu visí dítě.

Připomíná mi tu jednočlennou kapelu, kdy má hudebník na zádech a na hrudi připevněné různé nástroje. Jen s tím rozdílem, že Max nehraje na kytaru a buben připevněný na zádech a na foukací harmoniku kolem krku, ale místo toho má v nosítku Toma, za jednu ruku drží Lily, za druhou Rose a mezi pevně semknutými zuby svírá dudlík – a za ním se plouží Freddy, který už je skoro puberťák.

Zapomeňte na pár činelů přichycených ke kolenům – Max vypadá, že je na kolenou i bez nich.

„Pardon, že jdu pozdě. Michelle musela dokončit objednávku. Omlouvá se a vzkazuje, že dorazí co nejdřív.“

„Viděla jsem její e-shop, vypadá úžasně!“

„Jo, byznys jen kvete, už expandovala i do bytového textilu a dekorací.“

Max byl těsně před pandemií propuštěn z práce pro nadbytečnost a novou práci se mu nepodařilo najít. A tak Michelle vytáhla svůj starý šicí stroj a začala šít roušky nejrůznějších designů a barev. Poptávka byla veliká, Michelle byla zaplavená objednávkami, a tak Max převzal péči o děti. Mělo to být jen dočasně, ale Michelle slavila takový úspěch, že se rozhodla založit si vlastní byznys.

„Páni, to je fantastický.“

Max práci ještě pořád nenašel a stal se z něho otec v domácnosti.

„Je to super, protože můžu trávit čas s dětmi,“ líčí nám a vrhá se na pivo, které dává na ex.

„Koukám, že z rodičování má člověk pěknou žízeň,“ vtipkuje Adam.

„To teda,“ prohodí Max lapající po vzduchu, ačkoli musím říct, že působí poněkud vyčerpaně, jak se snaží udržet Toma na klíně, a přitom cosi nahrává na Lilyin iPad, odkudsi vytahuje Roseiny fixy a nechává Freddyho, aby si hrál hry na jeho iPhonu. „Zpátky v kanceláři, Davide?“ ptá se s posmutnělým výrazem.

„V domácí kanceláři,“ odpoví David a já postřehnu, jak přitom Fiona dělá své velké oči, ty, o kterých si myslí, že si jich nikdo nevšimne, ale kterých si všimnou vždycky úplně všichni. „Během lockdownu jsme si ji nechali postavit na zahradě.“

„Nikdy jsme spolu netrávili tolik času, zvlášť teď, když i já pracuju z domu. Ačkoli já se musím spokojit s kuchyňským stolem.“ Fiona se přidušeně zasměje. „Ale stýská se mu po kolezích a nemůže se dočkat, až se vrátí do normální kanceláře, viď, miláčku?“

„Ne, ani ne,“ odpoví David zvesela.

„No, minimálně já se nemůžu dočkat, až se budu moct vrátit zpátky do muzea,“ pronese zostra Fiona.

„Docela si tu změnu užívám,“ pokračuje David. „To dojíždění mě ubíjelo.“

Po očku kouknu na Fionu. Zapomeňte na dojíždění, Fiona vypadá, že brzy bude zabíjet ona.

„Teď mi stačí vyjít na zahradu a můžu zoomovat na čerstvém vzduchu.“

„Por Dios,“ zamumlá Fiona a kopne do sebe sklenici vína.

Objednáváme si další rundu.

„A co ty, Nell?“

Na stole se objevují další piva a nová lahev růžového vína a děti se mezitím přesouvají na malé hřiště na konci zahrádky, jako obvykle dozorované Freddym, který se jako v podstatě dvanáctiletý puberťák už nenechá uplatit tátovým mobilem – nově přijímá už jen tvrdou měnu.

„Jak to jde s podcastem?“ zeptá se Holly, která nám až doteď ukazovala brožurku realitní kanceláře s úžasným domem, na který právě podali nabídku. Po posledních osmnácti měsících se s Adamem rozhodli, že prodají svůj dům a přestěhují se na venkov. Mám za ně radost, i když osobně jsem z toho dost zdeptaná. Budou mi moc chybět. „Ta epizoda z minulého týdne byla boží.“

Všichni mí přátelé už vědí, že člověk stojící za kdysi anonymním podcastem jsem já. Připadám si trochu jako lady Whistledownová z Bridgertonových. Mé tajemství je prozrazeno. Ještě štěstí, že všichni mí přátelé jsou z podcastu nadšení.

„Díky. Jde to vážně skvěle,“ usmívám se. „Mám spoustu nových posluchačů.“

„A co Edward?“

„Oh, ten ho neposlouchá,“ směju se, protože ta představa mě pobavila.

„Edward je ze staré školy. Odmítá poslouchat jakékoli podcasty nebo mít cokoli společného se sociálními sítěmi. Říká, že celý svět je závislý na telefonech a vyhrožuje, že zase vytáhne svou starou Nokii.“

„Žádné sociální sítě? Je to vůbec možné?“

„Má samozřejmě pravdu,“ přikyvuje Adam s očima přilepenýma ke svému mobilu.

„Možná že nechce poslouchat, jak si na něho Nell stěžuje,“ vtipkuje Max.

„Maxi!“ vydechne Michelle, která se najednou zjevila vedle něj a plácá ho přes rameno.

„Jé, ahoj, zlato,“ culí se Max a rychle jí předává Toma, který je nadšením bez sebe, že vidí maminku. I když mám podezření, že Maxovo nadšení je ještě větší, protože má konečně obě ruce volné na pivo.

„Předpokládám, že ty jsi Nellin podcast nikdy neslyšel,“ řekne Michelle oddaně. „Nell nemluví o Edwardovi. Otevřeně a humorně vypráví o životě,“ culí se na mě přes stůl, „a zve do pořadu své posluchačky, aby se s ostatními podělily o své příběhy.“

„Vážně, proč si chlapi vždycky myslí, že mluvíme jen o nich?“ přidává se Fiona.

„Protože o nás mluvíte,“ zubí se Max, ale tentokrát se mu od Michelle dostává tak děsivého pohledu, že rázem vypadá adekvátně vytrestaně.

„Promiň, Nell, jen jsem vtipkoval,“ omlouvá se.

„V pohodě, mě se to nijak nedotklo,“ usmívám se. „Michelle má pravdu. Poté, co jsem do pořadu pozvala svou kamarádku Cricket, jsem dostala spoustu zpráv. A tak jsem si řekla, proč nepozvat i další ženy, aby se taky podělily o své příběhy. Spousta z nich přiznávala, že měly pocit, že nemají žádný hlas a že přítomnost v mém pořadu jim dodala pocit opravdové síly.“

„A co muži? Ti se taky můžou podělit o své příběhy?“ ptá se David.

„Ehm, jo… jasně… každý je vítán,“ usměju se, poněkud zaskočená. V Davidově společnosti se vždycky cítím trochu vyjukaná, protože je společníkem ve špičkové právnické kanceláři a je zároveň enormně úspěšný i enormně vážný. Myslela jsem si, že vůbec netuší, že mám nějaký podcast.

„V tom případě se můžu s ostatními podělit o svůj příběh se zraněným kolenem,“ zašveholí Max.

„Ech, Maxi, ne!“ zakřičí jednohlasně celý stůl, načež všichni propukneme v bujarý smích mísící se s hlasitým úpěním. Max nikdy nezklame. Prostě si nemůže pomoct. „Tu historku o koleni nikdo další slyšet nepotřebuje!“

Najednou konverzace mění směr a zase jsme zpátky tam, kde jsme bývali – utahujeme si z Maxe, který je pořád přesvědčený o tom, že nebýt jeho starého fotbalového zranění, mohl se z něho stát profík, který by se hravě vyrovnal Beckhamovi. Staří přátelé se svými starými vtipy a otřepanými historkami. Je uklidňující vidět, že ačkoli se toho tolik změnilo, nezměnilo se nic.

Ale něco se přece změnilo. Už nejsem ta nebohá neschopná kamarádka, která může vyprávět jen o svém zrušeném zasnoubení, pronajatém pokoji a nezaměstnanosti. Sice jsem během pandemie nezaložila úspěšnou firmu, nenaučila se plynně španělsky ani se nestěhuju do úžasného venkovského sídla, ale mám práci! A přítele! Svůj vlastní byt a podcast! Zkrátka život, který si zaslouží vykřičníky!

Jak tak upíjím růžové, užívám si hřejivý pocit z vína i společnost přátel a těším se na Edwarda, který by měl co nevidět dorazit, v duchu si vybavím článek, který jsem kdysi četla. Pojednával o tom, že život je jako snažit se vybalancovat trojnožku: kariéra, vztah, své já. A zdá se, že ačkoli jsem se většinu svého života kinklala všude možně a snažila se nepřevrátit, teď stojí všechny nohy mého života konečně pevně na zemi.

Věci, za které jsem vděčná:

1. Že mě Fiona inspirovala, abych se naučila další jazyk. Vybrala jsem si francouzštinu, protože si něco málo pamatuju ze školy. Už jsem zvládla proletět první lekci a jsem odhodlaná mluvit plynně dřív, než řeknete švec!

2. Led: protože jediná vychlazená věc byl Max po čtvrtém pivu. (Jsem to jen já, nebo víno prostě nikdy není dost studené?)

3. Ibuprofen a termofor, protože jsem si při zvedání Izzy hnula zády.

4. Že mám zase někoho, s kým se můžu cestou domů smát a drbat ostatní. Být single je OK, ale poté, co jsme se všemi rozloučili, byla moc příjemná změna nejet domů sama.6

Následující ráno

Miluju ho, ale bože, TO CHRÁPÁNÍ.

Po všem tom pití jsem měla v plánu si v neděli pěkně přispat, ale místo toho mě v nekřesťanskou hodinu budí zvuk připomínající sbíječku, a to přímo u mého ucha. Napůl spící se snažím převalit a strčit do něho, ale jsem přišpendlená k posteli jeho těžkým tělem.

„Ticho,“ zaúpím a snažím se ho aspoň dloubnout loktem do žeber.

„Auvajs,“ protestuje Edward.

„Přestaň chrápat.“

„Ale já nechrápu.“

„He?“

Rozlepím oči a kalným pohledem zjišťuju, že to není můj přítel, ale obří chlupatá koule vmáčknutá mezi nás.

„Artuši,“ zamumlám a snažím se psisko probudit, ale on leží půlkou těla přese mě a neví o světě.

„Kdo ho pustil do postele?“ zjišťuje Edward, kterému se mezitím podařilo zdvihnout se na lokty. Rukou šmátrá po brýlích na nočním stolku.

„Já ne!“ zalžu, ale zbytečně, protože Edward ví, že lžu. Vím, že bych neměla, ale když tu Edward není, nechávám Artuše spát v posteli a už se z toho stal takový zvyk.

„Půjdu nám udělat čaj,“ oznámí Edward, vstane a natáhne si trenýrky. Já zůstávám ležet v posteli a trochu se lituju. Vypila jsem moc vína a mám menší kocovinu. Po pár minutách mi přináší šálek čaje. Vše je odpuštěno.

„Děkuju,“ usměju se vděčně.

Edward nepije kávu, ale dělá opravdu dobrý čaj. Přesně tu správnou barvu. Jednou jsem chodila s chlapíkem, který vařil tak slabý čaj, že vypadal jako voda od nádobí. Nevydrželo nám to ani dva týdny, protože jsme záhy zjistili, že nemáme nic společného. Od té doby v duchu přemítám, že namísto pročesávání profilů na seznamkách by pro zjištění vzájemné kompatibility bylo lepší, kdyby oba odklikli v barevné škále ten svůj odstín čaje. Pokud je on typ pro slabý čaj s mlékem, kdežto vy preferujete čaj silný a pořádně vylouhovaný, je pravděpodobné, že se k sobě nehodíte. Tohle nikdy nebude fungovat.

„Zapomněl jsem si přinést kartáček,“ řekne Edward a pokouší se vmáčknout na postel vedle mě.

„Myslím, že v koupelně mám náhradní, ve skříňce pod umyvadlem.“

„Ó, díky.“

„Zůstaneš tu dnes přes noc?“

„Vlastně jsem doufal, že až vyvenčíme Artuše v parku, mohla bys jít ke mně. Mám zítra brzy ráno schůzku a nemám s sebou čisté oblečení.“

„Vždyť jsem ti říkala, ať si tu nějaké věci necháš.“

„Já vím, ale netuším, kam bych je dal…“ Větu ani nedokončí, zatímco společně zkoumáme mou miniaturní ložnici. Je tu místo jen na jedinou skříň, která už je narvaná k prasknutí. Většina mého oblečení se povaluje po židlích. „Víš, kdybychom se k sobě nastěhovali, tyhle problémy by odpadly,“ pokračuje.

„Nejsem si jistá, že bychom se do mého bytu i s Artušem nacpali. Vždyť už takhle zabere celou postel,“ směju se.

„Vždyť víš, že do postele nesmí,“ brblá Edward.

„V tvém bytě ne, ale v mém bytě platí jiná pravidla,“ usměju se a rukou mu prohrábnu vlasy. V těch svých brýlích s hranatými obroučkami a boxerkách vypadá vážně rozkošně. Vždyť taky běhá, cvičí jógu a navíc nepodlehl lockdownové sedmičce.7

„Ale já nemluvím o tom, že bychom se nastěhovali do tvého bytu. Mluvím o tom, že by ses nastěhovala ke mně.“

„Co? Jako předtím?“

„Ne, to ne. Nečekám, že bys bydlela v pokoji pro hosty.“

„To byl vtip, Edwarde.“

„Jo, aha. No jasně,“ přikývne a pak se odmlčí a mezi obočím mu naskočí hluboká vráska. „Jenže já nežertuju. Myslím to vážně. Dává to smysl. Všechno to přesouvání sem a tam, ode mě k tobě. I finančně. Platíme dvě hypotéky, dvoje účty, dvoje daně…“

„Ty starý romantiku.“

Edward zčervená. „Takhle jsem to nemyslel. Miluju tě.“

Říká to tak věcně. Po celoživotní zkušenosti s komplikovanými vztahy jsem si na to ještě pořád nezvykla.

„Já tě taky miluju.“

Opřu si hlavu o polštář a přitom se bokem usměju na Edwarda, kterému se rozzáří obličej. Chytí mě za ruku, proplete své silné štíhlé prsty mezi mými a pak se na mě bez mrknutí oka podívá.

„Tak se pojďme vzít.“

Zrovna si lokám čaje, ale je moc horký, takže si spálím pusu.

„Vzít se? Cože? Teď?“

„No, nejdřív bychom se zasnoubili,“ odpoví, zjevně pobavený mým výrazem.

Edwardův návrh mi na okamžik bere řeč. Něco takového jsem nečekala, i když vím, že když se nad tím člověk zamyslí, zní to dost hloupě, protože jsme spolu už osmnáct měsíců. Jenže jsem předpokládala, že Edward se po rozvodu už nebude chtít znovu ženit, a ani mi to nepřišlo nijak důležité.

„Nevypadáš, že by tě to potěšilo,“ zkoumá Edward můj výraz a najednou i on vypadá pochybovačně.

„Jasně že mě to potěšilo! Jen jsem čekala čaj, ne žádost o ruku,“ ujišťuju ho rychle.

„Prostě mi to přijde jako další krok,“ pokračuje.

Jako. Další. Krok.

Edwardova slova vznášející se přede mnou ve mně nečekaně vzbudí pocity, které jsem už dávno považovala za mrtvé a pohřbené hluboko v sobě. Najednou si v duchu jasně vybavuju, jak jsem byla zasnoubená a těhotná s Ethanem, mým ex, i všechnu tu naději a očekávání a bolest, které se s tím pojily. Vyskočilo to přede mnou zničehonic, najednou jako kdyby mi někdo z hrudníku vymáčkl všechen vzduch. Tehdy to bylo to jediné, co jsem chtěla – vdát se a mít miminko –, ale věci se změnily. I já jsem se změnila.

Nebo ne?

„A co kluci?“ nutím se vrátit do přítomnosti.

„Mají tě rádi,“ řekne Edward přesvědčivě. „A beztak, stejně nebudeme žít všichni pohromadě, oba brzy zamíří na univerzitu. Už mají své vlastní životy.“

„Jo, pravda.“

„Promiň, neudělal jsem to správně, viď? Nemám prstýnek ani…“

„Vážně?“

„Dobře, tak dvě věci.“

„A řekneš ano?“