Susanne Goga

Vražda v Babelsbergu

Originální název: Mord in Babelsberg

Vydáno u dtv Verlagsgesellschaft GmbH & Co. KG, Munich/Germany 2014

Foto na obálce Fortepan

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 dtv Verlagsgesellschaft GmbH & Co. KG,

Munich/Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Weinheim/Germany

www.dtv.de

Translation © Tomáš Butala, 2024

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1667-2 (epub)

ISBN 978-80-279-1668-9 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Pro mého otce.

Rok 1926 byl dobrým rokem.

Harriet – Jenny Blau děkuje za písně.

I

Pátek, 4. června 1926

„Něco takového jako tento vůz tady ještě nebylo,“ prohlásil kriminální rada Ernst Gennat nadšeně a sklonil své mohutné tělo nad velkým stolem v zasedací místnosti oddělení A. „Sám jsem jej navrhl, pánové, a firma Benz vůz postaví podle našich požadavků. Veřejnosti bude představen na policejní výstavě v září.“

Kolegové si s obdivem prohlíželi výkresy, které před ně vedoucí oddělení vražd rozprostřel.

„Vycházíme z limuzíny 16/50 PS firmy Benz,“ sděloval Gennat hrdě. Tlustým prstem ukazoval detaily. „Interiér je možné v případě potřeby přeměnit v kancelář. Dva výklopné stolky, místo pro stenotypistku, skládací židle a skládací stůl, když bude zapotřebí pracovat venku.“

„A co vybavení pro techniky?“ zajímal se Leo Wechsler.

„Bez obav, všechno je promyšlené. Svoje místo bude mít výbava na zajišťování stop stejně jako nářadí, rýče, nůžky a měřicí pomůcky. Gumové zástěry a rukavice. Kontejnery na uložení důkazního materiálu. Všechno, co na místě činu potřebujeme. Uvědomte si, kolik času v terénu ušetříme, když budeme moct provádět důležitá zkoumání okamžitě.“

Jeho zástupce, doktor Ludwig Werneburg, obdivně hvízdl. „Klobouk dolů, pane Gennate.“

Gennat se spokojeně usmál. „Ostatní nás samozřejmě začnou napodobovat, pokud se vůz osvědčí. Určitě však smíme tvrdit, že jsme první, kdo takový automobil nechal postavit.“

„Škoda, že ten vůz budeme moct nasadit teprve po té výstavě,“ poznamenal Leo s pohledem upřeným na výkresy. Večer o tom bude vyprávět Georgovi, jeho syn totiž hořel nadšením pro všechno, co se týkalo aut. Po odpolednech se rád ometal v autodílně v sousedství a pozoroval mechaniky při práci. Beztak měl ve svém sběratelském albu obrázků z cigaretových krabiček i tuto limuzínu.

„Pánové, chci, aby naše oddělení bylo nejlepším oddělením vražd v Německu,“ oznámil Gennat a podíval se po přítomných. „První krok jsme udělali. Po reorganizaci probíhá naše práce o poznání efektivněji.“

K prvnímu lednu bylo z Gennatovy iniciativy zřízeno ústřední oddělení vražd vedené jím osobně. Bylo vytvořeno několik nových pracovišť, jedno z nich mělo v působnosti pátrání po pohřešovaných osobách a identifikaci neznámých mrtvých, další fungovalo jako centrální kartotéka registrující veškeré vraždy, zabití a smrtelné nehody. Tímto způsobem byly konečně evidovány všechny případy týkající se úmrtí z jiné než přirozené příčiny. Pokud se vyskytly podobnosti s jiným případem naznačující téhož pachatele, začaly se takové spojitosti neprodleně vyšetřovat. Něco takového nebylo doposud možné.

Leo byl novými obzory otevírajícími se ve vyšetřování nejtěžších zločinů upřímně fascinován. Gennata si vždycky považoval, ale jeho nadřízený byl nezvykle skromným mužem, který se dlouho načekal zaslouženého povýšení. Od loňského roku byl kriminálním radou, což byla pozice, která legendárnímu vyšetřovateli příslušela už dávno.

„Než si posloužíme kouskem dortu, jak je u mě dobrým zvykem,“ hovořil dál Gennat, „chci vám oznámit další změnu. Kolega Wechsler s okamžitou platností přebírá vedení vedlejší komise A1.“

Leo na něj udiveně hleděl. V posledních měsících pracoval pod Gennatem v aktivní komisi oddělení vražd, ve velké skupině čítající šest až dvanáct kriminalistů, k níž patřila stenotypistka a další kolegové.

„Netvařte se tak, Wechslere,“ řekl Gennat s úsměvem.

„Tohle není degradace, právě naopak. V malé skupině jste vždycky pracoval dobře a komisařem jste už dost dlouho. Je čas připravit vás na nové úkoly.“

Povýšení na vrchního komisaře, pomyslel si Leo s uspokojením. Vlastně by docela rád pokračoval ve spolupráci s kolegy Waltherem, Bernsem a Sonnenscheinem, rozuměli si jako kroužek spiklenců, v němž navzájem znali své silné i slabé stránky. Berns nedávno odešel do penze, ale Leo doufal, že zbylí dva mu v komisi zůstanou. S Robertem Waltherem byli už dlouho přátelé a Jakob Sonnenschein se za poslední tři roky vyloupl ve vynikajícího kriminalistu.

„Kdo tam bude se mnou?“

„Vy si opravdu myslíte, že bych se opovážil vzít vám Walthera a Sonnenscheina?“ zeptal se Gennat s úsměvem. „Když jste z nich dokázal udělat použitelné vyšetřovatele?“

„Děkuji, pane kriminální rado. Vynasnažím se.“

„V to doufám. A teď, pánové – schwarzwaldský, nebo angreštový?“

***

Viktor König se podíval z okna. Jeho smysl pro dramatičnost by správně žádal pochodně lemující cestu k domovním dveřím, planoucí kontrast k čistým, dokonale symetrickým proporcím budovy. Jenže pochodně by nevynikly, protože byl červen, několik dní před slunovratem a soumrak měl nastat až za několik hodin. Proto se rozhodl pro skleněné kvádry z černého skla umístěné nastojato, které vedly k bílé vile jako alej abstraktních stromů. Odstoupil, aby přehlédl celou kompozici a spokojeně pokýval hlavou. Černá a bílá, pravé úhly, nic měkkého nebo splývavého, přesně jak si to vysnil. Od filmového režiséra se možná očekával rudý plyš a pozlacený nábytek ve stylu Ludvíka XVI., malby v barokních rámech a orientální koberce. Tady nic takového nenajdou. Byl mužem, který chce překvapovat, bořit všechna pravidla a zůstávat nevyzpytatelným. Na tom se zakládal jeho úspěch a charisma.

Architekt Mies van der Rohe odvedl vynikající práci, třebaže nebylo snadné přemluvit ho, aby se do projektu pustil. Byl permanentně vytížený, tvořil návrhy sídlišť pro různá německá města, v tu dobu zrovna pro Stuttgart, a zdráhal se přijmout zakázku od soukromé osoby. König musel vynaložit veškerou výřečnost – což byla jedna z jeho silných stránek, kterou naplno využíval pokaždé, když bylo nutné získat pro chystané filmy ty nejžádanější herce a nejlepší techniky. Architekt nakonec souhlasil pod podmínkou, že při návrhu domu a pozemku v Neubabelsbergu bude mít volnou ruku. König pozemek získal před třemi lety za inflace od jednoho krachujícího podnikatele.

König dodržel dohody a během stavby sem ani jednou nepřijel. Souhlasil dokonce i s tím, že Mies van der Rohe vybere interiérového architekta, aby jeho představám odpovídala celá budova. A architekt ho nezklamal. Od nábytku přes závěsy až po porcelán a příbory bylo všechno jak z jedné formy, aniž by to působilo uměle či jako prefabrikát. Podlahy z kamene, množství skla, čisté linie a převažující barvy černá, bílá a béžová se zlatými a chromovanými akcenty. Kožená křesla v obývacím pokoji navrhl a nechal vyrobit architekt osobně.

A dnes večer zde Viktor König pořádal recepci, na níž chtěl představit svůj nový film. Dlouho pátral po tématu, kterým by navázal na svůj poslední úspěch Undine, aniž by se opakoval. Nepatřil k režisérům, kteří točí jeden film za druhým poháněni pomíjivostí tohoto řemesla a senzacechtivostí diváků, kteří se teď, když peníze měly zase nějakou hodnotu, dožadovali stále nových rozptýlení. Jeho filmy byly nákladné, jelikož se ve všech směrech dokázal spokojit jen s tím nejlepším, ale námaha se vyplácela, neboť jeho díla byla oslavována jak kritiky, tak diváky.

„Už jsi hotový, Viktore?“

Ve dveřích stála Elly a mrzutě se na něj dívala. Rychle se vydal k ní a cestou konečky prstů pohladil jeden z černých kvádrů. Líbily se mu, možná si je tady nechá. Připadaly mu jako černí strážci střežící jeho nový domov. Vzal Elly za ruku, aby ji ukonejšil, a přitáhl ji k sobě.

„Váš dům, paní Königová.“

Polichoceně se usmála. Pohladil ji po tváři, ale nedíval se na ni, nýbrž do obývacího pokoje, v němž již stály bíle prostřené stoly s nápoji.

„Budeš v něm taky bývat? Myslím častěji než doposud?“ zeptala se.

Věčné téma. Oženil se s Elly Pawlakovou před třemi lety. Bylo to to nejlepší, co mohlo potkat mladou ženu snící o kariéře herečky, ale i jeho samotného. Alespoň on o tom byl přesvědčen. S velkou filmovou kariérou se počítat nedalo, ale Elly měla kromě hezké tvářičky a smyslné, nemoderně zaoblené postavy ještě další kouzlo: její otec, vyrábějící ve Schwerinu sanitární keramiku, jí dal obrovské věno. Königovy filmy zkrátka stávaly moc peněz.

Povzdechl si. „Zlatíčko, víš přece, jak jsem zaměstnaný člověk.“

„A já jsem koprodukovala tvůj nový film. A tys mi nedal žádnou roli. Když něco navrhnu, ty se hezky usmíváš, a přesto děláš jenom to, co chceš ty.“

„Nebyla v něm pro tebe vhodná role,“ řekl s potlačovanou netrpělivostí. Tento rozhovor už vedli stokrát.

„To není pravda. V historickém filmu můžou hrát i ženy, které nevypadají jako vyzábliny. Tenkrát totiž muži uměli ocenit, když žena…“

„Dnes večer tu přece jsi.“

„Ano. A budu se na ten film s ostatními jenom dívat,“ odsekla nespokojeně. Požadovala po něm víc, než jí byl ochoten dát, tak tomu bylo vždycky.

„Při této příležitosti slavnostně uvedeme do provozu projekční sál. Jsou pozvaní lidé ze všech velkých novin. Slyšel jsem, že Fritz plánuje senzační dílo, prý se inspiroval na své cestě do Spojených států. Zřejmě to bude moderní téma. Proto jsem já udělal něco úplně jiného.“

„Ale co já?“ zeptala se neodbytně.

„Ty budeš stát po mém boku, až budu film uvádět, a představím tě jako svou spolupracovnici a producentku.“ Elly se ještě trochu zdráhala, ale když přijeli dodavatelé se studeným občerstvením, kývl König na hospodyni, ať se o to postará, a odtáhl manželku do chodby vyložené černým mramorem. Tam ji jemně natlačil do výklenku a jednoduše její zlost slíbal.

***

Clara Wechslerová strnule seděla a dívala se do země. Z ordinace jela rovnou za svou kamarádkou Magdou a zastihla ji u kávy s Ilse. Clara na vteřinu zaváhala, pocítila starou známou nejistotu, ale potom se vzchopila a vešla do obývacího pokoje. Seznámila se s Ilse za složitých okolností, ale od té doby, co se švagrová odstěhovala do vlastního bytu a nastoupila jako asistentka u Magdy, se docela sblížily. Od ní se nemusela ničeho obávat.

Když jim Clara všechno pověděla, napila se kávy. V ústech měla sucho. Potom tiše řekla: „Bylo to… divné. Jako kdybychom vůbec nemluvily o mně, ale o někom cizím, koho znám jen od vidění. Ani nevím, jak se cítím. Nejspíš asi prázdná, řekla bych.“

Ty dvě seděly na pohovce, Clara na židli a připadala si, jako kdyby se zase najednou ocitla u doktorky.

„To se dalo čekat,“ řekla Magda, která uvažovala vždy racionálně. „Byla jsi čtyři roky vdaná za toho von Mühla a neotěhotněla.“

Clara vtáhla ret mezi zuby. „Čtyři roky. Papírově. To nic neznamená.“

„V tom děsivém manželství asi ne,“ připustila Magda střízlivě.

„Je to deformace dělohy,“ řekla Clara rychle, aby to měla za sebou. „Není to nebezpečné, ale neoperovatelné.“

Magda a Ilse se na sebe podívaly. Bylo slyšet jen tikání hodin na příborníku a cinkání lžičky, když si Ilse míchala kávu. Clara se pokoušela interpretovat její výraz. Myslela na svého bratra? Uvažovala, jestli by chtěl ještě další děti? Anebo o tom s ní dokonce už mluvil? Ne, to se k Leovi nehodilo.

Nakonec už to Clara nevydržela. „Tak něco řekněte! Přišla jsem za vámi, protože jsem si chtěla s někým promluvit, a vy tady teď sedíte a díváte se všude kolem, jenom ne na mě.“

„A ty chceš mít děti?“ zeptala se Ilse.

Clara užasla. Copak se automaticky nepředpokládalo, že každá žena touží po dětech, obzvlášť když se vdala za muže, kterého nade vše miluje? Cítila, jak jí horko stoupá z krku do tváře a odstrčila od sebe šálek s kávou.

„Dnes je ale horko. Až moc horko na kafe.“

Uvědomila si, že ty dvě čekají na odpověď. Jaká měla být ta správná?

Magda odložila svůj šálek a trochu se naklonila.

„Nemusíš nám to říkat, jestli nechceš.“

Ilse se zvedala ze židle. „Jestli radši chcete zůstat o samotě…“

„Ne.“ Clara vstala a šla k oknu. Korunami stromů vál mírný vítr a po dlažbě tančilo světlo a stíny. Děti si křídami na chodníku nakreslily panáky a soustředěně tam poskakovaly. Clara se na ně dívala, aniž by cítila lítost. Bylo to znamení?

Otočila se a zpříma se podívala na obě ženy. „Já jsem vždycky chtěla jen Lea.“ Naprázdno polkla. „Beru Marii a Georga jako svoje vlastní. Ale… myslím, že nepotřebuju svoje vlastní dítě, abych byla šťastná. Dřív jsem měla tak málo a teď mám tak moc. V poslední době jsem byla šťastnější než kdykoliv předtím. Jenom nevím, jestli Leo…“ Hlas jí zeslábl.

„To ti může říct jenom on sám,“ prohlásila Ilse. „Měla by sis s ním o tom promluvit.“

„Já vím.“

„Nechej to trochu uležet a počkej si na správnou chvíli,“ dodala Magda. „Všechno bude dobré. Určitě.“

Clara dlouze vydechla. Snad tu správnou chvíli pozná.

***

V sedm hodin se v Königově vile shromáždili hosté a utvořili půlkruh před řečnickým pultem z ebenového dřeva umístěným ve středu místnosti. Přišlo mnoho novinářů, v což König doufal, dále několik blízkých přátel a herci a herečky obsazení do nového filmu. Jeho přítel a společník Alfred Hahn, s nímž založil Filmovou společnost Gallus. Všichni byli až do premiéry vázáni přísným mlčením.

Diskrétní světla na stěnách vysílala do místnosti ostrůvky tlumené záře, a když přistoupil k pultu a odkašlal si, všechno ztichlo. Elly stála po jeho pravém boku o krok za ním, aby bylo upozorněno na její význam, ale aby současně příliš nepoutala pozornost hostů. Tak se na tom domluvili.

„Dámy a pánové z novin a týdeníků, milí přátelé,“ začal König a rozhlédl se. Ačkoliv představitelé v jeho filmech hráli beze slov, věděl z časů u divadla, jak důležitá je intonace a dramatické odmlky. „Je tomu už rok, kdy měl v biografech premiéru můj film Undine, a od té doby jsem byl často tázán, kdy konečně přijde další dílo. Zacházím se svými plány jako s dobrým vínem, dopřávám jim čas, aby dozrály a rozvinuly plné aroma. Po úspěchu Undine jsem mohl obratem dodat další podobný film, ale přesně toho jsem se chtěl vyvarovat. Nejsem jako mnozí kolegové, kteří vyrábí své filmy jako v továrně a chrlí je na tucty, protože se bojí, že by na ně publikum jinak zapomnělo.“ Znovu se odmlčel. „Ovšem právě proto budou jejich díla zapomenuta, protože v sobě nemají nic zvláštního, postrádají pečlivost, úsilí a fantazii.“

Mohl si taková slova dovolit, ačkoliv nepřispívala k jeho oblíbenosti. Ta však Viktora Königa nikdy nezajímala. Když zavolal, museli přijít všichni, kteří něco znamenali, na ničem jiném nezáleželo. Potřeboval spolehlivé spolupracovníky, ty nejlepší, kteří byli k mání, a vědělo se o něm, že platí dobře. Od všech, kteří se na jeho filmech podíleli, vyžadoval maximální oddanost řemeslu, sebe nevyjímaje. Tato bezpodmínečná láska k práci byla nezbytná, pokud chtěl předstihnout Langa. A přesně o to mu šlo.

„Zabýval jsem se látkou, kterou jsem chtěl zfilmovat, tak důkladně, jako kdybych o ní měl psát disertační práci.“ Tichý smích. „Mágův ostrov.“ Nechal ta slova padnout jako oblázky do jezírka, počkal, až se na hladině rozběhnou do všech směrů kruhy. „Johann Kunckel von Löwenstern, vědec a šarlatán, alchymista, lékárník a sklář… Elly.“ Plynulým pohybem natáhl ruku a vzápětí pozvedl do výše zlatou kouli. V místnosti to zašumělo.

„Vypráví se, že saský kurfiřt mu nabídl tisíc tolarů ročně, aby pro něj vyráběl zlato. Později vstoupil do služeb Velkého kurfiřta braniborského, který mu daroval Paví ostrov. Ostrov, jehož samotná historie je tajemná. Byly na něm nalezeny šperky z prastarých časů. Na tomto místě Kunckel vyráběl drahocenné sklo, zatímco lidé v okolí byli přesvědčeni, že se tam odehrává čarodějné dílo, jelikož se až na břehy nesl černý kouř a podivné zvuky.“

Vrátil kouli Elly. „Tomuto fascinujícímu muži jsem věnoval svůj nový film. Jeho životní pouti od lékárnických začátků, pobytu v Muranu, kde studoval výrobu skla, až k pokusům o výrobu zlata pro saského kurfiřta. Jistě tušíte, jak skvostné kulisy se zde nabízejí.“

Rozmáchle pokynul paží směrem k plátnu. „Benátky, drážďanský dvůr, univerzita ve Wittenbergu, nedotčená krása Pavího ostrova, Stockholm. Honosné kostýmy 17. století. A co by to všechno bylo bez strhující milostné zápletky?“ Která byla vymyšlená, ale patřila k filmu, protože lidé se nechtěli dívat na příběhy bez lásky.

„Projekce dnes večer je určena výhradně pro úzký okruh osob – pro vás. Nikdo v Berlíně tento film před vámi neviděl. Pro hlavní roli jsem získal Rudolfa von Hagena. Bohužel zde dnes nemůže být s námi, protože se momentálně nachází teprve na zpáteční cestě ze Spojených států amerických, kde natáčel film se slavným D. W. Griffithem. Očekáváme jej však na středeční premiéře. A nyní mám to velké potěšení představit vám herečku v hlavní roli, Carlu Vasaryovou.“ Zazněl potlesk a křehká mladá žena s krátkými zlatohnědými vlasy se usmála na přítomné. Aplaus ustal, teprve když König zvedl ruku.

„Než se budeme věnovat filmovému představení, chci vám představit svou manželku Elly, která tento film spoluprodukovala.“

Zdvořilý potlesk, když Elly popošla k němu a mírně se uklonila. „Jsem na film svého manžela velmi zvědavá a jsem pyšná, že jsem při natáčení mohla stát po jeho boku.“ Naučila se tu větu nazpaměť, aby se nezadrhla.

„A nyní mě následujte do promítací místnosti,“ řekl Viktor König a rozevřel paže jako dobrotivý panovník, který svým poddaným poskytuje audienci.

Když Leo s Clarou odcházel z domu, z ničeho nic se zeptal: „Víš ještě? Bylo to v červnu.“ Nic víc říkat nemusel.

„Samozřejmě. Od té doby je to můj oblíbený měsíc.“

S úsměvem za sebou zavřel. Georg a Marie si ještě mohli hrát venku, protože bylo světlo a teplo, takže měli ještě čas na procházku ve dvou. Když se vrátil z práce, odhodil klobouk obloukem na věšák, zvedl Claru v náručí a zatočil se s ní dokola. Když ji zase postavil na zem, udiveně se na něj dívala. „Co se stalo? Dobré zprávy?“

Napínal ji, v klidu si rozvázal kravatu a odepnul límec od košile. „Jak by se ti líbilo být manželka vrchního komisaře?“

„Oni tě povýší?“ odpověděla a vložila do svého hlasu tolik radosti, kolik jen dokázala. „To je skvělé, už sis to zasloužil. Dávno.“

„Gennat mě pověřil vedením jedné z vedlejších komisí. Budu v ní pracovat s Robertem a Sonnenscheinem, nic lepšího mě potkat nemohlo. Momentálně je na oddělení všechno v pohybu, Gennat má velké plány.“

Nezaznamenal, že se Clara dívá kamsi stranou, aby mu nezkazila radost. Netrpělivě čekala, až se vrátí domů, protože ten rozhovor nechtěla odkládat, ale nyní měla obavy, že zakalí jeho povznesenou náladu.

„Kde jsou děti?“ zajímal se Leo.

„Vedle ve dvoře. Ještě si hrají. Pokud tedy Georg neasistuje v autodílně.“

„Tak se pojďme projít. Vždycky mě těší vyvést svou krásnou ženu, i kdyby to mělo být jen kolem čtyř rohů.“ A tak si vyšli.

„Tvůj oblíbený měsíc? Můj taky. Čtyři roky.“ Leo se zastavil a přivinul ji k sobě. Když ucítila jeho rty, zapomněla, co ji tíží.

„Jen do toho, než ti pláchne,“ houkl nějaký muž projíždějící kolem na bicyklu a Leo se smíchem Claru pustil. Pak si všiml jejího výrazu. „Vypadáš nějak… jinak. Stalo se něco?“

Hleděl na ni, všechna lehkost byla ta tam a ji píchlo u srdce. Už dva a půl roku byli svoji, a přesto někdy vnímala jeho strach, že ji ztratí. Přitom to byla ona, která by se od něj nejraději už nikdy neodtrhla, protože stále nedokázala uvěřit, že jejím manželem je on.

Odvrátila se a mhouřila oči, aby v nich uvěznila slzy. Rozechvěle se nadechla a trhla sebou, když se jejího ramene dotkla Leova ruka. Přetočil ji k sobě a vzal její tvář do dlaní. „Podívej se na mě, Claro. Co je s tebou?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím, jak mám začít.“

„Nechceš jít zpátky nahoru?“ zeptal se a ona v jeho hlase slyšela bezradnost.

„Ne.“ Ztěžka polkla. „Pojďme se kousek projít.“

Leo jí položil paži kolem ramen, ale ona sotva znatelně ustoupila stranou, takže ruku zase svěsil. Musí začít mluvit, pomyslela si zoufale. Náladu mu už pokazila a teď si zasloužil slyšet pravdu.

„Jde o děti,“ začala potom. Hloupé, znělo to hloupě.

„Já… nikdy jsme nemluvili o tom, jestli bys chtěl ještě další dítě.“

„Samozřejmě bych s tebou měl rád dítě. Poslední roky byly těžké, tak jsem si myslel…“

Ze strany se na něj podívala. Měl ruce v kapsách a kráčel trochu nahrbeně a do čela mu padal vzpurný pramen černých vlasů. V tu chvíli ho milovala tak mocně, že se sotva mohla nadechnout.

„Čekali jsme na lepší časy. Ale teď, kdybys chtěla…“ Zastavil se a tázavě se na ni zadíval.

„Leo, já… byla jsem u doktorky.“

Viděla, jak se zamračil. Na čele se mu vyrýsovala úzká vráska. Pak se jeho výraz proměnil a ona pochopila, co si myslí. Mimoděk zvedla ruku a dotkla se jeho tváře.

„Jsem v pořádku. Nejsem nemocná.“ O Dorothee mluvil málokdy, ale ona zahlédla ten záblesk strachu v jeho očích. Smrt jeho první ženy za chřipkové epidemie pro něj byla strašná. „Ale… doktorka mě prohlédla a zjistila, že nemůžu mít děti.“ Bylo to venku. Zhluboka vydechla a podívala se na něj.

Nic neřekl, jen položil dlaň na hřbet její ruky a přidržel ji na místě. „To jsem rád.“ Zrudl. „Blbost, chci říct, že jsem rád, že to není nic… že jsi zdravá.“

Clara cítila, jak z ní padá obrovské břímě. První krok měla za sebou.

„Pojďme dál.“ Vzal ji kolem ramen a zase ji k sobě přitáhl. Tušila, že chce něco říct, ale že zatím ještě nenašel správná slova.

„Je to pro tebe moc zlé?“ zeptal se potom. „Máme Georga a Marii a já vím, že je máš ráda, ale pokud toužíš po vlastním dítěti…“

„Leo, já toužím hlavně po tom, abych mohla být s tebou,“ odpověděla pevným hlasem. „Pochopitelně bych byla šťastná, kdybychom měli společné dítě, ale… moje štěstí na tom nestojí.“ Zaváhala. „Máme dvě děti, které mám nade všechno ráda. A pak je tu knihovna. Víš, jak je pro mě důležitá.“ Ztichla, protože si uvědomila, jak jsou její slova chladná, třebaže to tak nezamýšlela.

„Můj život s tebou je úplný, a to je víc, než v co jsem před čtyřmi lety doufala,“ pronesla tiše a dívala se stranou, jako kdyby se za svá otevřená slova styděla. „Pokud jsi šťastný s tím životem, který máme, pak já jsem taky.“ Zastavila se. Když se k ní otočil, opřela se o něj a nasála jeho vůni.

2

Pondělí, 7. června 1926

Leo vystoupil z městské dráhy ve stanici Hackescher Markt a zbytek cesty šel pěšky. Slunce ho hřálo do zad a on litoval, že větší část dne prosedí v kanceláři. Podařilo se mu z té krásné neděle strávené s Clarou a dětmi u Wannsee urvat něco bezstarostnosti i do pracovního týdne. Cítil Clařinu úlevu, úplně se vznášela. Po koupání v jezeře se posadili na molo a dívali se, jak děti plavou. Celou dobu se vedli za ruce jak čerstvě zamilovaný pár. Clara mu každou chvíli pevně stiskla ruku, jako kdyby mu chtěla předat nějaké poselství, a on přesně věděl, co tím myslí. Byli rodina. Slova k tomu nepotřebovali.

Už teď se těšil na to, že ji po práci uvidí, a cítil, jak se něco v jeho nitru bolestivě a zaráz báječně stahuje. Nad hlavou mu rachotil vlak směr Friedrichstrasse, ale tento hluk mu byl tak důvěrně známý, že ho cestou k mohutné rudé stavbě prezidia vůbec nerušil od přemýšlení. Dokonce ani Herbertu von Malchowovi, který ho míjel ve vstupní hale a kývl na něj tak úsečně, že to klidně mohl být jenom nervózní tik, se nepodařilo mu toto pondělní ráno pokazit.

Leo pozdravil slečnu Meineltovou a vstoupil do kanceláře, kde již čekali Robert Walther s Jakobem Sonnenscheinem.

„To mě těší, Leo, tohle mělo přijít už dávno,“ řekl Walther rozzářeně a poplácal přítele po rameni, aby se pak svezl zpátky na židli. „Takže by na sebe povýšení nemělo dát čekat. Pojďme to po práci zapít.“

„Pití bude na mě,“ řekl Leo. „Půjdete taky, Sonnenscheine?“

Kolega přikývl. „Moc mě to těší, pane Wechslere.“ Leo postavil aktovku vedle stolu. „Ještě tam samozřejmě nejsme. Ale vypadá to hodně dobře, pokud nezmastíme další případ.“ Potom se zkoumavě zadíval na Walthera. „Ty se usmíváš jak měsíček na hnoji. Tohle nebude jen radostí z mých kariérních vyhlídek.“

Jeho přítel zrudl.

„No tak, ven s tím,“ popichoval ho Leo pobaveně.

„Jmenuje se Jenny.“

„Hezké jméno,“ prohlásil Leo přejícně. „A co dalšího ještě může nabídnout?“ Bavilo ho trochu si z Roberta utahovat. Ten mu častokrát vyčítal, že je příliš vážný, ale dnes ráno měl Leo bujnosti až dost.

„Je to zpěvačka.“

Sonnenschein se rozzářil. „Ach, umělkyně? Tak to je zajímavé.“

Leo se zazubil. „A tahle Jenny tě přiměla, aby nás táhl na pivo? To musí být ale zázračná ženská.“

Walter se zhluboka nadechl, natáhl si nohy a založil ruce. „V tom případě ti o ní nic nepovím.“

„Ale já bych si to poslechl rád,“ ozval se Sonnenschein trochu plaše. „Miluji hudbu.“

„Je mi líto, Sonnenscheine, ale kolega Walther se patrně urazil. Zřejmě si budeme muset počkat.“ Leo předstíral, že něco hledá ve spisech na stole, až to Walther nakonec nevydržel.

„No dobře. Vystupuje v Continentalkelleru na Charlottenstrasse.“

„Nebyla to dřív Bílá myš?“ přerušil ho Leo.

„Ne, ta je za rohem v Jägerstrasse. Tam tancovala Anita Berberová. Ona a ta její hezká kamarádka, vždyť víš, ten případ malíře z Rehberge – Thea Pabstová, tak se jmenovala. Každopádně tam vždycky ve čtvrtek bývá večer talentů, něco jako Kabaret bezejmenných. Může tam vystupovat, kdo chce.“

„Počkej,“ prohlásil Leo. „Opravdu kdokoliv? Včetně těch naprosto bez talentu?“

Sonnenschein se zatvářil poněkud zmučeně, ale nic neříkal.

„Je to přece taky začátek a všichni nejsou netalentovaní,“ vysvětloval Walther horlivě. „Jenny je skvělá holka a píše si písničky sama. A prý to tam není taková hrůza jako u Bezejmenných.“

„Jaké kusy zpívá?“ vyptával se Sonnenschein. Leo, který znal kolegovu lásku ke klasické hudbě, si tiše povzdechl. Sonnenschein měl dokonce předplatné na stání do opery.

„Takové drzé šansony. Trochu jako Waldoffová. Úplně pro mládež to není, ale mládež do Continentalu stejně nechodí. V jednom se zpívá: Když si můj podvazek připnul jak opasek…“

Leovi, který se chtěl právě napít kávy, zaskočilo a musel kašlat, až mu do očí vhrkly slzy. Potom se podíval na Sonnenscheina a smál se ještě hlasitěji. Tak hlasitě, že neslyšel klepání na dveře.

Vešla slečna Meineltová a tázavě se po mužích rozhlédla. „Pan Walther povídal vtip,“ řekl Leo a otřel si oči.

„Taky bych ho ráda slyšela.“

Walther si odkašlal. „Prosím za prominutí, ale ten není pro dámy.“

„Kdo říkal, že jsem dáma?“ Položila Leovi na stůl tenkou složku. „Přišla zpráva od doktora Lehnbacha v případu Schwarzová. Chtěl jste ji hned přinést.“

„Děkuji, slečno Meineltová.“

Otevřel slohu a rychle prolétl nález soudního lékařství. „To jsem si myslel.“

„Co jste si myslel, pane komisaři?“ ptal se Sonnenschein a nedočkavě natahoval krk.

Leo mu přistrčil složku. „Byly to ty fazole. Lehnbach v konzervě našel botulotoxin, který tu ženu zabil.“

„Copak by nepoznala, že ty fazole jsou zkažené?“ řekl Walther, který byl přesvědčený o vině manžela.

„Ne nutně. I kdyby bylo víčko uvolněné, nemusela si ničeho všimnout. Podle chuti se to vždycky poznat nedá. Příznaky ale byly naprosto jednoznačné, Lehnbach asi nemusel dlouho pátrat.“

„Takže to nakonec nebyla vražda?“ zeptal se Walther. Leo zavrtěl hlavou. „Schwarzová se nevědomky otrávila sama. Její manžel z té konzervy vůbec nejedl, protože prý nemá rád fazole. Na to se můžeme bez potíží přeptat příbuzných.“ Zavřel složku a usmál se. „Smrt té ženy je nešťastná náhoda. V tomhle případě je pachatelem bakterie, kterou nemůžeme hnát k zodpovědnosti.“

Začal mu zvonit telefon. „Wechsler. Ano, už jdu.“ Vstal a šel ke dveřím. „Roberte, zavolej soudci, potom se u příbuzných zeptejte, jestli ten člověk opravdu nesnáší fazole. Já musím za šéfem.“

Gennatův obvykle růžový obličej byl bledý, hřmotný muž vypadal nezvykle vážně, když Lea přijal. „Celá Vratislav je vzhůru nohama, mají tam výjimečný stav,“ řekl. „Vzhledem k mimořádným okolnostem činu tamní policie usoudila, že na případ sama nestačí a zažádala o okamžitou pomoc.“

„Pojedete tam osobně, pane kriminální rado?“ zeptal se Leo.

„Ne, poletím.“

Takže to bylo skutečně naléhavé.

„Musím zařídit ještě pár záležitostí. Potom si doma sbalím to nejnutnější a pojedu z domu přímo do Tempelhofu.“

„Je to až tak naléhavé?“ zeptal se Leo.

Gennat pokýval hlavou. „Stručně vám tu věc vylíčím, abyste věděl, s čím máme co do činění. Možná odsud budu potřebovat informace, ty pro mě bude muset sestavit Werneburg nebo vy.“

Už po několika větách si Leo přál, aby s tím Gennat nikdy nezačal.

Nějací kolemjdoucí na procházce našli v sobotu večer jakýsi balík zabalený ve světle hnědém papíru a pevně sešněrovaný motouzem. Byl opřený o stěnu nedaleko Vysoké školy technické. Uvnitř bylo tělo dívky. Děsivě znetvořené. A hlava chlapce.

„Může se jednat o – jak vy tomu říkáte – sériového pachatele?“

Gennat přikývl. „Toho se kolegové ve Vratislavi obávají. Proto nesmíme ztrácet čas. Doktor Werneburg mě zastoupí ve vedení oddělení A. Jak víte, pracujeme stále na těch loupežných vraždách v Zehlendorfu. Abychom zjistili, jestli má ten čin ve Vratislavi na svědomí sériový pachatel, budeme zřejmě muset prověřit v rámci celého říšského území, jestli v posledních letech došlo k vraždám provedeným podobným způsobem. Kdyby byla nouze o personál, zapojí Werneburg i vaši komisi.“

„Jistě.“ V tu chvíli začal zvonit telefon, ale kriminální rada mu pokynul, ať ještě zůstane sedět. „Gennat. Spojte mě, Trudy.“ Mlčky poslouchal. „Ach bože. Ano. Ovšem. Vezmu první letadlo. Na shledanou.“

Zavěsil a podíval se na Lea. „Našli trup a končetiny toho chlapce v nějakém parku.“

Leo se snažil zaplašit vzrůstající nevolnost a přistihl se při naději, že by se Gennat mohl obejít bez jeho spolupráce.

Zase pomyslel na jezero Wannsee, viděl Georga a Marii, která se ve vodě cákala s míčem, a viděl, jak jeho syn zakročil, když se jí někdo pokusil míč uzmout. Stále ten velký bratr, ačkoliv se Marie občas ohrazovala proti tomu, aby si hrál na ochránce. Bylo jí devět a nechtěla už dál být jen tou mladší.

Gennat ho pozoroval, jako kdyby uměl číst myšlenky, ale řekl jenom: „Když se vyskytne nový případ, vezmete si ho vy.“

„Samozřejmě.“ Leo vstal a vykročil ke dveřím. Potom se ještě jednou otočil. „Přeju vám úspěch a nezbytné štěstí, pane kriminální rado.“

I pod tučnými tvářemi bylo vidět, jak Gennat zatíná zuby. „Bůh ví, že ho budu potřebovat, Wechslere.“

Leo se opíral o vnitřní stranu dveří od záchodů a se zavřenýma očima čekal, až se mu uklidní dech. Potom si opláchl obličej studenou vodou a podíval se do zrcadla. Vraždy dětí byly pro každého policistu nejhorší, byly to obrazy, kterých se člověk nikdy nezbavil, které ho pronásledovaly až do bezbrannosti snů.

Chlapec a děvče. Dokonce i jejich věk byl skoro stejný. Pročísl si rukou vlasy, znovu dlouhý nádech a výdech a pak se vrátil do kanceláře. Slečna Meineltová se na něj tázavě dívala, ale on jen mávl rukou.

„Jak je to s hlášením o případu Schwarzová?“

„Pracuji na něm, pane komisaři.“

Přikývl a zavřel za sebou dveře přední kanceláře. Slyšel, jak se vedle baví Walther se Sonnenscheinem. Ještě před chvílí žertovali o Waltherově novém objevu. Připadalo mu, jako kdyby od té doby uplynuly hodiny, ale pohled na hodinky mu prozradil, že to bylo dvacet minut.

Slyšel smích, pak někdo zaklepal na spojovací dveře.

„Ano, prosím?“

Dveřmi nahlédl Walther. „Leo, ještě zpátky k tomu Continentalu…“ Přišel blíž. „Ty se ale tváříš,“ konstatoval s podivem.

„Posaď se, Roberte.“

Jak tam tak seděla v trávě, člověk by řekl, že je zdravá. Ústavní košile zdálky vypadala jako bílé letní šaty a celý ten výjev mu připomínal poslední piknik před válkou, u Tegeler See, když ještě žila Erika. Měli s sebou koš s jídlem – obložené chleby, karbanátky, nakládané okurky, ovoce, vlekla s sebou dokonce i mísu vanilkového pudinku. K tomu lahev limonády a láhev moselského.

Doktor Erich Hartung potřásl hlavou, aby odehnal tyto myšlenky, které ho rušily při práci. Byl lékař, sentiment vůči pacientům si nemohl dovolit. Tohle nebyla Erika Hartungová, ale Johanna Gerberová a její šaty byly jen ústavní košile. Její případ v něm přesto budil mimořádný zájem.

Když ji přivezli, ležela apaticky v posteli nebo seděla tam, kde ji nechali, nebránila se, nemluvila, neprojevovala žádné reakce. Když usnula, trpěla nočními můrami a nakonec odmítala spát docela. Nehybně ležela a násilím držela oči otevřené, dokud jí nepíchli Veronal. Tento prostředek však nepřinášel přirozený spánek, ale jen otupění, násilné potlačení vědomí, jako kdyby někdo cvakl vypínačem. Věděl, že z tohoto stavu člověk neprocitá odpočatý, protože nevychází z přirozené fyziologické potřeby. Něco na té mladé ženě ho dojímalo a on musel zabránit tomu, aby se sama zničila.

Odvrátil se od okna. S povzdechem se posadil k psacímu stolu, který se prohýbal pod složkami pacientů a dalšími dokumenty. Koncepty odborných přednášek, korespondence s kolegy v Německu i zahraničí, všechno to, co řešil vedle své hlavní činnosti. Sundal si brýle a promnul si kořen nosu. Bylo mu třiapadesát, těšil se skvělému zdraví, ale ve dnech, jako byl tento, si připadal starý. Nejen kvůli tomu, že mu vlasy definitivně ustoupily z temene a tvořily šedivý kroužek, lemující jeho lebku jako sesunutá svatozář. Ne, bylo tomu tak také proto, že po přechodu z univerzity sem do Wittenau pozbyl mladistvý idealismus a optimismus, že dokáže uzdravit a vrátit do běžného života skoro každého pacienta.

Vždycky býval optimistou, tedy určitě do té doby, než zemřela Erika, a vlastně i potom, protože její tragickou smrt téměř neunesl, ale pro ni byla rychlá a bezbolestná. Nákladní automobil, který na zledovatělé silnici dostal smyk, žena na kraji chodníku, která se právě chystala přejít vozovku… Dokázal to racionálně vysvětlit, což sice neumenšilo smutek, ale pomohlo mu to nepřijít o rozum.

Ale když člověk přišel o rozum a nikdo mu ho nedokázal vrátit? Správně by vůbec neměl uvažovat v takových termínech. Člověk rozum „neztrácel“, šlo o fyziologické a psychické procesy narušující myšlení a vnímání. A přece – vstal a podíval se z okna. Viděl tu dívku sedět na trávníku.

Říkal si, co její oči asi viděly, než se její duch odvrátil od tohoto světa.

Leo a kolegové odešli do hospody nedaleko Alexanderplatzu, kde si člověk mohl po práci v poklidu vypít pivo. Policisté tu moc často nevysedávali. Na prezidiu se rychle rozneslo, proč šéf odělení A odcestoval do Vratislavi, ale Leo o tom ve volnu nechtěl mluvit. Už o tom Waltherovi a Sonnenscheinovi vyprávěl, to muselo stačit. Mohl se k tomu vrátit, kdyby si Gennat skutečně vyžádal jeho pomoc.

„Buddha už bude nejspíš na místě,“ poznamenal Walther, který byl v duchu také u jejich tlustého šéfa, a postavil na stůl tři piva.

„Hm,“ řekl jen Leo a zvedl sklenici, aby si s kolegy připil. „Napijeme se radši na Jenny a na podvazky.“

Sonnenschein se zasmál. „I když to není Verdi, stejně bych si rád poslechl, co vaše snoubenka zpívá.“

Waltherovi málem zaskočilo pivo. „Jenom pomalu, pane kolego. Tak daleko ještě nejsme. Znám ji teprve čtyři týdny.“

„Tak to už je dlouhá doba,“ řekl Sonnenschein s úsměvem. „Já svou Esther neznám o tolik déle a chceme se už brzo vzít.“ Sonnenschein v poslední době stále mluvil o své snoubence a naznačoval, že Lea i Walthera čeká pozvánka. Leo se snažil soustředit na hovor, ale nemohl zabránit tomu, aby se jeho myšlenky nevracely k děsivému činu ve Vratislavi. Škubl sebou, když do něj Walther šťouchl loktem. „Posloucháš mě vůbec?“ zeptal se. „Jenny se nemůže rozhodnout, jestli se má doprovázet radši na akordeon, nebo na ukulele.“

„Já osobně bych dal přednost akordeonu,“ prohlásil Sonnenschein.

„Ten mi vždycky připomíná moře,“ řekl Walther. „Zní po Reeperbahn v Hamburku a po Grosse Freiheit, po námořnických milenkách. Troufám si pochybovat, že z toho budou nadšení v Berlíně.“

„Ale ukulele je… dost exotické. Hodí se sem?“ podotkl Sonnenschein, který se zjevně nehodlal tak rychle zříct akordeonu.

„Exotika je v módě,“ prohlásil Walther horlivě. „Vezměte si Josephine Bakerovou.“ Tato americká tanečnice v zimě vystupovala se svou Revue Nègre na Kurfürstendammu.

„Ta přece nehraje na ukulele,“ mínil Sonnenschein.

„Ale má sukýnku z banánů,“ ozval se Leo.

„Takže ukulele,“ řekl Walther. „Jenny totiž píše písničku o Havaji. ‚Já a má Lula tančíme hula‘ nebo tak nějak. Musíte se přijít podívat, až bude vystupovat. Rád bych vás s ní seznámil.“

Když Leo vypil pivo, cítil se lépe. Konečně se mu podařilo zaplašit myšlenky na vraždu těch dětí a těšil se na chvíli, kdy otevře dveře bytu a bude zase u své rodiny. Snad se mu pak vrátí ta lehkost z dnešního rána.

3

Úterý, 8. června 1926

Nadstrážmistr Schmehl procházel svou obvyklou trasu, která ho každé ráno vedla po Yorckstrasse. Bylo už teplo a světlo a on si užíval první ranní paprsky na zádech své uniformy. Bylo jasné, že později mu bude pod čepicí už nepříjemně horko. Na příštím rohu si hodlal koupit housku, jako to dělal vždycky, když touto dobou dělal obchůzku po trase Yorckstrasse–Grossbeerenstrasse–Hagelberger Strasse–Belle-Alliance-Strasse. Směrem z rušné ulice Belle-Alliance už slyšel hukot dopravy, ale tady byl zatím klid.

Málem se srazil se ženou, která nečekaně vyběhla z impozantního vstupu luxusního bytového bloku Riehmers Hofgarten. Chytila ho za paži a beze slova ho vlekla pod mohutný oblouk vedoucí do vnitrobloku domů.

„Počkejte přece,“ řekl Schmehl, když se vzpamatoval, uchopil ženu za ramena a otočil ji čelem k sobě. „Ne tak rychle. Co je vám?“

Byla dobře oblečená a učesaná, pouze její panický pohled prozrazoval, že něco není v pořádku. „Znáte moderní umění?“

Takový dotaz nečekal. Byla opilá?

„Uklidněte se, prosím vás.“

„Co se stalo?“

Table of Contents

I Pátek, 4. června 1926

2 Pondělí, 7. června 1926

3 Úterý, 8. června 1926