Štěpán Javůrek 

Sudetský dům III 

Září 1959 – květen 1968 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Štěpán Javůrek, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1739-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-1043-4 (mobi)

Místa, ve kterých se tento příběh odehrává, jsou smyšlená. Inspirací k popisu prostředí mně byly mé nekonečné cesty po milovaných Krušných horách. Mnoho informací o popisované době jsem čerpal z vyprávění pamětníků. Hodně mně toho pověděla také paní Marie Dudová, rozená Weberová. Na její nelehký život jsem myslel především při psaní druhého a třetího dílu, jehož vydání se bohužel nedočkala. Právě jí bych poslední díl trilogie Sudetský dům rád věnoval. 

KAPITOLA PRVNÍ 
– 
ŘETÍZKÁRNA 

ZÁŘÍ 1959 – LISTOPAD 1960 

25. ZÁŘÍ 1959, LÁGR 

Ve strohé místnosti bylo téměř úplné ticho. Jen tu a tam zapraskala dřevěná prkna, ze kterých byl starý barák ledabyle stlučen, to jak se do něj opřel vítr, prohánějící se dnes po náměstí.

Náměstí. Tak říkali plácku mezi jednotlivými ubikacemi, kde se vězni několikrát denně řadili do předepsané formace, aby si je jejich věznitelé mohli přepočítat. Když se nad hlavami novodobých otroků ozvalo zvolání: „Nikdo nechybí!“, bylo to dobré. Občas se ale bachaři nedopočítali a pak nastalo peklo. Momentálně byl však na náměstí stejný klid jako v přilehlých barácích.

Za okny jednoho z nich se právě mihla nahrbená postava. Přecházela za špinavými skly tam a sem a neustále se nervózně rozhlížela po okolí. Místnost, ve které se ten člověk pohyboval, byla tvořena čtyřmi dřevěnými stěnami. Strop byl na mnoha místech plesnivý, jak jím dovnitř zatékalo, podlaha byla zašlá a špinavá. Uprostřed cimry stál primitivní dřevěný stůl a dvě rozviklané židle, po jejím obvodu se nacházely železné vězeňské palandy. Jinak tu nebylo nic. Jen smutek a beznaděj.

Dvěma malými okny táhl dovnitř studený podzimní vzduch. A právě za těmi okny přecházela nahrbená postava v obnošeném vězeňském mundúru. Ten muž se jmenoval Prokop Rubáš a kdysi dávno pracoval jako konstruktér strojních zařízení ve velkém průmyslovém podniku. Dnes byl jen jedním z mnoha zajatců tohoto tábora a jediné, co jej odlišovalo od ostatních, bylo jeho vězeňské číslo. Kromě něho byli v místnosti další čtyři muklové neboli muži určení k likvidaci.

Na jedné z proleželých matrací klidně oddechoval Jan Pivoňka, ramenatý muž, který během války létal ve službách britského letectva, aby své milované vlasti vydobyl zpět svobodu a celý svět uchránil před nacistickou hydrou. Pár let poté, co se to podařilo, se mu soudruzi odměnili tím, že jej poslali sem, těžit uranovou rudu pro bratry ze Sovětského svazu.

Na protější posteli ležel na boku Karel Zahrádka. Tiskař, který se dopustil velezrady tím, že v poválečných letech přijal pro svou tiskárnu několik zakázek na výrobu plakátů propagujících Národně socialistickou stranu. Práce jako práce, říkal Zahrádka těm, kteří jej varovali. Opakoval to až do dne, kdy ho přímo z dílny vytáhli tři muži v kožených kabátech. Dál už to šlo podle obvyklého scénáře. Nakonec jej odsoudili, podobně jako ostatní nepřátele režimu. Zákon číslo 231 jej přivedl až sem, do téhle plesnivé díry.

Zbývající dva muži seděli na židlích u stolu. Starší z nich, doktor Bedřich Pospíšil, byl skloněn nad papírem a pečlivě cosi psal. Psal každou volnou chvíli, kterou si pro sebe v tomhle šedivém světě dokázal najít. Psaní byl jeho způsob, jak všechny útrapy zdejšího života přežít se zdravou myslí. Protože udržet si zdravou mysl bylo tady v lágru často mnohem těžší než vydržet to nesnesitelné zacházení fyzicky. Doktor Pospíšil byl ze všech chlapů na baráku nejstarší, ale díky svým rituálům, které stůj co stůj dodržoval, na tom byl mnohem lépe než většina mladších spoluvězňů.

Poslední muž z osazenstva cimry seděl naproti doktorovi v hlubokém předklonu s lokty opřenými o kolena a jeho dech byl přerušován střídavým sípáním a kašláním. Před lety to byl mladík plný síly, dobrý syn, o něco horší manžel a čerstvě také otec. Těšil se z rozrůstající se rodiny, radost mu dělala práce kolem domu, každou volnou chvíli zveleboval rodinné hospodářství nebo se toulal po kopcích v okolí. Dnes už si na nic z toho nemohl jasně vzpomenout. Rodina byla daleko, stejně jako jeho milované hory, a z těch pár zpráv, které sem za ostnatý drát pronikly, věděl, že o hospodářství jeho blízcí dávno přišli. Před mnoha lety se ten muž jmenoval František Smolík a žil v sudetském domě ve vsi jménem Skláře. Dnes byl jen bezejmenným muklem.

František zvedl unavené oči podlité krví a znovu se rozkašlal, až mu tělem projela pronikavá bolest. Tahle bolest byla tak intenzivní a tak častá, že už ji ani nedokázal lokalizovat. Možná se ozývala v hrudním koši, možná tím místem, kde se objevila, byla jeho těžce zkoušená a namáhaná záda. Nevěděl. A vlastně na tom až tak moc nezáleželo. Tahle bolest patřila k pobytu v táboře stejně jako zima, bití, ponižování nebo odporné jídlo. Prostě tu byla.

„Je vám zase zle?“ podíval se doktor na Františka ustaraně.

Doktor Pospíšil si se všemi muži v táboře důsledně vykal. Tihle lidé spolu prožili nepředstavitelné hrůzy. Okamžiky absolutní lidské nedůstojnosti. Všechny, kteří s ním sdíleli tuhle vězeňskou kobku, viděl doktor plakat, zažil, že se pomočili, když stáli dlouhé hodiny na mrazu, měl před očima jejich výrazy, když je dozorci mlátili gumovými hadicemi. A oni viděli, jak všechny tyhle děsivé věci postihly i jeho. Věděli toho o sobě víc než kdokoli jiný. Přesto doktor Pospíšil dál neúprosně trval na vykání. Protože vykání bylo výrazem jisté úrovně. A tahle úroveň byla to jediné, co jej odlišovalo od dozorců, vrahů a kriminálníků.

„Není to tak hrozné,“ odpověděl František na jeho otázku a pokusil se o úsměv. Rty se mu však jen zkřivily do podivného úšklebku.

„Měl byste mít ledviny v teple,“ doporučoval doktor jako už tolikrát předtím. „A nesmíte za žádnou cenu pít vodu dole v podzemí!“ připomínal. „Ta voda je radioaktivní!“ pohrozil prstem. Poslední větu řekl takovým tónem, jako by to snad byla pro Františka a jeho souputníky kdovíjaká novinka.

Radioaktivní bylo tady v lágru všechno. Voda, půda a nejvíc samotná uranová ruda, kterou tu vězni lámali bez sebemenších ochranných pomůcek. Před nebezpečným zářením nebylo v tomto pekle úniku.

František ale na záření nemyslel a doktorova slova nevnímal. Starosti mu dělala zcela jiná věc. Dnes se do dřevěného baráku poprvé zakousl lezavý chlad, tak typický pro zdejší tábor, položený ve vysokých kopcích. Přicházel podzim. A František dobře věděl, co bude následovat.

Jestli se něčeho obával, byla to zdejší zima. Byl si téměř jistý, že tu letošní už nepřežije. Na všechno, co bylo součástí zdejšího života, si za těch téměř deset let, která tu strávil, zvykl. Neustále se stěhoval z jednoho tábora do druhého, to jak se lágry v okolí postupně zavíraly. Mnozí z těch, kteří tu v nelidských podmínkách pracovali po jeho boku, byli průběžně propouštěni. Někteří takové štěstí neměli a svého břemene se zbavili tím, že se zmrzačili nebo při práci zemřeli. František tu však byl pořád. Byl přesvědčený, že tam venku je někdo, kdo se stará o to, aby zdejší lágry nikdy neopustil. Tušil, kdo je tou osobou. Jak šel čas, podmínky se ve zdejších táborech zlepšovaly. Dalo-li se ovšem něco takového vůbec říct. Anebo si František prostě jen zvykl a naučil se přežívat. Jako se naučí přežít zvíře ve volné přírodě. A čím jiným než zvířaty zdejší vězni vlastně byli?

Jeho uvažování přerušil další poryv studeného větru, který se škvírami kolem oken dostal do místnosti. František se otřásl hrůzou. Pro jeho nemocné plíce a ztrápenou duši byl ten marast, který zdejší zima přinášela, k nevydržení. Zima mu brala sílu a vysávala energii. Přitom kdysi, v minulém životě, kdy byl ještě člověkem, zimu miloval. Během několika let, která prožil ve Sklářích, se na první sníh vždy těšil jako malé dítě. Teď se ale chladného počasí děsil. Znovu se rozkašlal a pevně sevřel ruce v pěst.

„Franto, pojď, pustím tě na postel,“ všiml si Karel Zahrádka přítelových obtíží.

Solidarita byla nezbytnou součástí místního života. Mezi vězni se samozřejmě našli také donašeči, udavači a kolaboranti. Většina politických vězňů však byla vůči sobě loajální. Žili v táboře jako rodina, společně trpěli a občas se společně radovali z maličkostí. A po většinu doby, kterou tu trávili, byli odkázaní jeden na druhého.

„To je dobré,“ odpověděl František Zahrádkovi, aniž by zvedl oči od prohnilých prken podlahy.

„Neměl byste se pořád koukat do země,“ odložil doktor Pospíšil tužku. „To je přesně to, co oni chtějí!“ zvedl teď hlas. „Abychom pořád jen chodili se sklopenou hlavou! Abychom ryli čumákem v zemi a ještě se u toho tvářili provinile! Nesmíte jim udělat tu radost, Františku!“ Položil svou dlaň na přítelovu ruku. „Nesmíte to vzdát!“ dodal prosebně. „Už Seneca říkal, že ze země ke hvězdám nevede vyšlapaná cesta. A to je velká pravda!“ pokýval doktor Pospíšil hlavou.

„Ty vaše citáty!“ odfrkl si Prokop Rubáš a dál přecházel nervózně za oknem. „Pořád jen samá moudra a citáty a kam jsme došli? Co?“ utrhl se teď na doktora. „Jsme jako dobytek na porážku! Nevíme dne ani hodiny! A vy si pořád filozofujete!“

„Však není všem dnům konec,“ vložil se do jejich hovoru Jan Pivoňka a opřel se na lůžku o lokty. „Ještě jim ukážeme, bolševikům!“ zahrozil. „Však tady nejsou navždycky!“

„Tohle už poslouchám deset let,“ podíval se na něho František unavenýma očima. „Že se pohnuly ledy, lidi se probouzí, pořád dokola někdo slibuje, jak to brzy praskne, jak se jim to zhroutí pod rukama…“ Zakroutil hlavou. „A výsledek? Pořád stejný hovno!“

V minulém životě, který žil tam venku za ostnatým drátem, František nikdy nemluvil neslušně. Jeho rodiče byli prostí, ale zbožní. A především to byli slušní lidé. Jiří a Marie Smolíkovi ani nekleli, natož aby používali neslušné výrazy. A jejich syn byl v tomto ohledu po nich. Tady, v tomhle prokletém místě, kde vládli negramoti, kde byl vrah cennějším člověkem než vzdělanec, bylo úplně jedno, jakým jazykem kdo hovoří. Mnoho ze zdejších dozorců mělo sotva pár tříd obecné školy. Sprostota, primitivní chování a násilí tady byly často předností. Šlo jen o přežití. A František se zdejším pravidlům, tak jako většina ostatních, časem přizpůsobil.

Chtěl teď ještě cosi dodat a pokračovat v započaté debatě, ale v té chvíli se za okny ozvaly hlasy a ponuré ticho vystřídal náhlý neklid. Něco se dělo. Než stačili obyvatelé téhle zatuchlé dřevěné kobky vstát ze židlí a postelí, rozletěly se chatrné dveře a v nich se objevila známá postava. Dozorce jménem Koch. Jeden z těch nejobávanějších. František si během pobytu ve zdejších lágrech vypěstoval vůči dozorcům opravdovou nenávist. Neviděl na těch lidech nic dobrého a věřil, že se jednou budou smažit v pekle. Tenhle Koch ale patřil do skupinky těch, kteří se vymykali veškerým kategoriím. Byla to opravdová lidská zrůda.

„Co se tady válíte jako svině?“ zaburácel jim nad hlavami jeho hlas. „Tady nejste na dovolený, vy kurvy! Koukejte rychle padat ven, hovada, jinak se neznám!“ zakřičel znovu a Prokopa Rubáše, který se okolo něho jako první prosmýkl dveřmi ven, přetáhl přes záda dřevěnou tyčí, kterou nosil namísto klasického obušku.

„Padejte, padejte,“ popoháněl je znovu. „Ať si vás můžeme pěkně spočítat!“

František zakašlal, s námahou se zvedl ze židle a pak se spolu s ostatními vydal ven.

14. ŘÍJNA 1959, SKLÁŘE 

Marie Smolíková vyšla z malé vesnické prodejny obtěžkána taškou plnou věcí, které doma potřebovali. Peněz neměli nazbyt, přesto však Marie pravidelně vyrážela nakoupit vše nutné.

Polovinu věcí, které právě pořídila, si v minulosti byli schopni sami vypěstovat nebo jinak obstarat. Kdo to kdy viděl, napadlo Marii, aby musel člověk kupovat mléko a máslo. Kam jen jsme to došli, lamentovala v duchu a vzpomínala na časy, které jí teď připadaly jako dávno minulé.

Prošla šedou návsí lemovanou domy se zašlými fasádami a neupravenými předzahrádkami a nemohla se ubránit dojmu, že v prvních měsících po té strašlivé válce, kdy sem s manželem a synem přišla, byly Skláře hezčí a malebnější. Dnes tu byla jen šeď a smutek. Snad si to jenom namlouvám, řekla si a přidala do kroku.

Ve Sklářích, stejně jako všude jinde, teď vlastnil veškerou půdu, podniky, zemědělská družstva a další statky lid. Alespoň naoko. Všechno bylo všech a zároveň nikoho, takže se také nikdo o nic nestaral. Pouze sám o sebe a vlastní prospěch. Všude se jen kradlo a závidělo. Na pracovištích, v JZD i v obyčejné samoobsluze na návsi.

Kdysi dávno bývala Marie životní optimistkou. Pomáhala jí k tomu víra v Boha a také vlastní rodina, kterou nade vše milovala. Poslední léta ji ale změnila. Den za dnem přestávala mít důvod k radosti a svět okolo sebe viděla v temných barvách. Těžko se jí mohl kdokoli divit. Její jediný syn František byl již téměř deset let ve vězení. Marie ho za celou tu dobu směla navštívit čtyřikrát. Čtyřikrát za celé desetiletí viděla své jediné dítě. Dva roky po oné noci, kdy jejího syna vytáhla bezpečnost rovnou z postele a odvezla jej neznámo kam, zemřel Mariin manžel. Byla přesvědčená, že srdce, které jejího Jiřího zradilo, puklo žalem z té ohromné nespravedlnosti, která se stala jejich Františkovi.

Po odchodu obou mužů zůstaly Marie s Jarmilou na všechno samy. Musely udržovat dům, starat se o Vojtíška a Jarmiliny bratry, uklízet, prát, vařit a vydělávat na živobytí. Zocelilo je to. Ale také jim ztvrdla jejich zraněná srdce. Zpočátku se snažily vše zvládat, jak jen to šlo, snad aby svému okolí a samy sobě dokázaly, že je nic a nikdo nezlomí. Postupem času jim ale obyčejný život začal přerůstat přes hlavu. Bylo toho zkrátka na dvě ženy příliš.

A tak musely dělat bolestivá rozhodnutí.

To nejtěžší z nich Jarmila dlouho odkládala, nakonec ale nebylo zbytí. Jeníka, svého mladšího bratra, který byl po dávné nehodě trvale upoután na lůžko, nechala umístit do ústavu sociální péče. Byl dnes již dospělým mužem, o kterého se nebyly s Marií schopny vlastními silami postarat. Jen otočit jej na posteli pro ně bylo nadlidským úkolem. Nemluvě o vší další náročné péči, kterou takový pacient bez ustání potřeboval.

Když Jeníka odvezly, proplakala Jarmila mnoho nocí. Stále dokola si vyčítala, že se nedokázala postarat o vlastní rodinu. Ať o tom ale přemýšlela z jakékoli strany, vždycky nakonec musela uznat, že nebylo jiné řešení. Marie, její tchyně, dělala, co mohla, aby byla v domácnosti nápomocná, síly jí ale viditelně ubývaly. Když Jeníka tenkrát vezly do ústavu, blížilo se jí už šest křížků.

Tato žena, kdysi plná sil, dnes ve svých dvaašedesáti letech sama cítila, jak chřadne a síly jí ubývají. Měla pocit, že má celý život za sebou, a zbývalo jí jen jedno, poslední přání. Aby se dočkala toho, jak se její syn vrátí z lágru domů.

Naposledy jej ve vězení navštívila před dvěma lety. A tehdy se zařekla, že už na to děsivé místo nikdy znovu nepojede. Počká si, až se František objeví ve Sklářích. A pak jej obejme, přivine k sobě, aniž by mezi nimi stál dřevěný stůl a pozorovaly je oči dozorců. Tahle představa pro ni byla motivací, proč každé ráno vstát a žít dál. Přes všechnu skepsi okolního světa Marie cítila, že šance na návrat syna nikdy nebyla větší než právě nyní. Doba se měnila a ve vzduchu byla cítit jistá naděje. To nejhorší už snad bylo za nimi. Kult osobnosti, kterým se v předchozích letech řídila stranická politika, padl. A mezi lidmi se čím dál častěji objevovaly kritické názory. Marie věřila ve šťastný konec a každý večer se doma před spaním za Františka modlila. Byla by se modlila ve svém kostele, byla zvyklá dělat to tak celý život, jenže kostel ve Sklářích teď sloužil jako sklad obilí místního zemědělského družstva. Bůh z této krajiny dávno utekl a cestou se raději ani neohlédl.

Zamyšlená teď prošla návsí a po krajnici silnice vedoucí k Brodu zamířila k jejich domu, který stál na samém konci Sklářů. Udělala krok a ucítila, že šlápla do čehosi měkkého. Co to proboha je?

Marie zvedla hlavu a okamžitě spatřila, že celá cesta je pokrytá hnojem. Nasála do nosních dírek vzduch a znechuceně si odkašlala. Zápach byl nesmírně intenzivní. Čím více se blížila k vlastnímu domu, tím větší znečištění bylo.

„Ničeho si neváží!“ nadávala teď Marie nahlas. „Nic jim není svaté! Jen samý bordel! Všechno zničit, to by jim šlo!“ létala z ní slova o překot. „Ale já jim to nedaruju, tohle už je vážně vrchol!“ kroutila hlavou. „To by mě zajímalo, které nemehlo tohle provedlo,“ dostávala se stále více do varu.

Konečně došla až na hranici vlastního pozemku. Kdysi býval o dost větší než teď. Pak ale většinu rodinného majetku odevzdali družstvu. Podle papírů, které podepsali, se svých pozemků vzdali dobrovolně. Marie ale moc dobře věděla, jak se celá věc udála doopravdy.

Samotný dům se od oné noci, kdy Františka odvezla státní bezpečnost, na první pohled nezměnil. Když se však člověk podíval pozorně, musel si všimnout, že stavba chátrá. Okapy potřebovaly dávno natřít, vstupní dveře si odspodu brala plíseň, tabulka sklepního okénka byla vysypaná. Na rohu domu byl odpadlý kus omítky větší než lidská pěst.

Na malém dvorku před domem se obě jeho obyvatelky snažily udržet pořádek. Kůlny, které dvorek lemovaly, když Smolíkovi dům získali, zmizely. Nechaly je zbourat. Na co by tu také zůstávaly, když z hospodářství zmizela veškerá zvířata.

Dokonce ani psa už doma neměli. Devítiletý Vojtíšek si čtyřnohého kamaráda moc přál a ustavičně maminku s babičkou přemlouval. Marie nebyla proti, ale Jarmila o tom nechtěla ani slyšet. O jednoho psa, kterého měla ráda, už přišla. Zastřelil ho chlap z místního družstva. Tvrdil, že si Bena spletl s liškou, ale Jarmila mu to nevěřila. Lidé tady byli zlí. A nový pes by byl jen další starost. Marie přešla přes dvůr a podívala se skrze plot za domem. Plot byl jedinou věcí, která tu byla nová. Před rokem ho nechalo postavit družstvo. Asi proto, aby Smolíkovým připomínal, že to, co kdysi bývalo jejich, už jim nepatří. Plot odděloval dvorek od polí, na kterých družstvo hospodařilo. Pokaždé, když se na ta pole Marie podívala, uviděla před sebou své chlapce, Jiřího a Františka, jak tam ze země trpělivě vytahují kámen za kamenem, jak se plouží, dřou a namáhají, aby jim země dala trochu obživy. Ti dva tam na těch polích oddřeli stovky hodin.

Marie vzpomínala na časy, kdy vyšla před dům, zastínila si rukama oči proti slunci a zavolala na ně, aby toho konečně nechali a šli se trochu napít.

„Už to budeme mít,“ zavolal na ni vždy jeden nebo druhý a pak se zase rychle pustil do práce.

V hospodářství bylo vždycky co dělat. A tak se Jiří s Františkem většinou vracívali až za tmy. Při té myšlence se Marie lehce usmála a znovu se zadívala přes ten protivný plot. Františka ani Jiřího tam bohužel neviděla. Zato spatřila stojící traktor s valníkem a dvě nohy vyhozené ležérně z okénka. Přidala do kroku a vydala se tím směrem.

Traktor měl vypnutý motor a valník zapřažený za něj prozrazoval, že Marie našla viníka toho svinčíku, který teď zaplavoval Skláře zápachem. Mladý Antonín Rejman, traktorista z místního družstva, trávil pracovní dobu tím, že tu kouřil a lelkoval. Takhle se tady mohli přetrhnout všichni. Proč by se taky snažili, když jim půda, kterou obdělávali, neříkala pane.

No počkej, já ti to vytmavím! řekla si Marie, položila tašky na zem a vyrazila směrem k traktoru.

„Můžete mi říct, co je to tady za bordel?“ zakřičela a bouchla dlaní do kovové kastle.

„Fuj, to jsem se lekl!“ Rejman vytáhl nohy z okýnka, upravil si čepici naraženou na hlavě a podíval se na Smolíkovou, která ho vyrušila. „Nevím, o jakým bordelu mluvíte!“

„Tak to musíte bejt slepej,“ složila Marie ruce na prsou. „Mluvím o tom bordelu, který jste udělal po celé vsi!“ A pohodila hlavou za sebe. „Jestli s tím neumíte jezdit, tak jděte krmit prasata!“ štěkla po něm.

„No, no, no, paninko!“ narovnal se teď Rejman a pyšně vypjal hruď. „Takhle se mnou nemluvte,“ zvýšil hlas.

„Já si takovýhle chování nemusím nechat líbit!“ pohrozil prstem. „To bych si na vás taky mohl jít stěžovat!“

„Vy?“ uchechtla se. „Na mě?“ Dala si bojovně ruce v bok. „To já si půjdu stěžovat na vás, jestli okamžitě neuklidíte ten svinčík, co jste nadělal!“

„No jen si běžte,“ odfrkl Rejman. „To jsem sám zvědav, co jim tak asi povíte!“

„To je jednoduché,“ změřila si ho Marie pohledem.

„Řeknu jim, že jste líné tupé hovado, které se v jednom kuse fláká! A ještě odvádí práci, za kterou by se musel každý slušný člověk stydět!“ V Marii se probudil vnitřní oheň, kterým kdysi dokázala hořet, a blýsklo jí v očích.

„Hned zítra zajdu na národní výbor!“ Otočila se na patě a vydala se zpět k domu.

„Tak to zkuste!“ zařval Rejman. „Starý pánbíčkářce, která má parchanta ve vězení, tak bude někdo věřit!“

15. ŘÍJNA 1959, SKLÁŘE 

Marie usilovně umývala nádobí naskládané ve dřezu a její tvář plála hněvem. Pracovala v útulné kuchyni, která byla odjakživa srdcem tohoto sudetského domu. Právě kuchyně se za tu dobu, co zde žili, změnila ze všech místností nejméně.

U dřevěného stolu, který tu stával už za předchozích majitelů, německé rodiny Fuchsů, seděla Jarmila. Na klíně měla košík s pletením, hbitě se oháněla jehlicemi, poslouchala vyprávění a každou chvíli jí přes rty přelétl drobný úsměv. To jak se její tchyně legračně rozčilovala. Za tu dobu, co zde seděla, vběhl do kuchyně několikrát syn Vojtíšek. Jednou aby se napil, podruhé zahnat hlad, jindy zase aby mamince a babičce vyprávěl, jak někdo pod lesem určitě pálí klestí, protože se k nebi valí sloup hustého dýmu.

„Můžu se tam jít podívat, maminko?“ zvedl k Jarmile své zvídavé oči.

„Raději ne,“ usmála se na něho láskyplně a hned se zase obrátila k Marii, která dál vyprávěla.

Vojta zklamaně sklopil hlavu a hned byl zase ten tam. Ten hoch rostl jako z vody. Nebylo tomu tak dávno, kdy se tu po kuchyni plazil po čtyřech, a najednou z něho byl kluk jako lusk. Marii se zdálo, že se čím dál víc podobá Františkovi. Přesně takovým živým a zvídavým dítětem býval její syn také.

Kdesi v domě se nacházel ještě jeden člen rodiny. Jakub, Jarmilin bratr. Dnes již dospělý muž, který už měl, tak jako jeho vrstevníci, dávno stát na vlastních nohách. Jakub se však životem protloukal způsobem, který v jeho blízkých vyvolával jen smutek a pochyby.

Kubík býval vždy přesným opakem svého mladšího bratra. Vysoký, černovlasý, klidný a přemýšlivý. Inteligentní hoch, který si nejraději zalezl někam do kouta a tam si četl některou ze svých oblíbených knih. Netoužil, na rozdíl od bratra Jeníka, po dobrodružství a zdolávání překážek. Chtěl se jen vzdělávat a poznávat svět. Pak ale jeho život začala stíhat jedna rána za druhou.

Nejprve otřásla rodinou ona děsivá nehoda, která jeho bratra trvale upoutala na lůžko. Krátce poté zemřel chlapcům tatínek, a oni tak zůstali sami se sestrou Jarmilou. V té době se svět okolo nich začal dramaticky měnit. Svobodu vystřídala nesvoboda a poválečné nadšení všeobecný strach. Pak zatkli Františka a celá rodina upadla v nemilost. Nebylo vůbec myslitelné, že by si Kubík směl splnit svůj sen o studiu práv či medicíny, ke kterému se léta upínal. Přesto se o to pokusil. Nevzali jej. Ne že by mu snad chyběly znalosti a schopnosti. Chyběl mu vhodný kádrový posudek. A tak musel nastoupit do továrny, aby jej v duchu socialistických zásad řádně převychovali.

V té době se Jakub, zmatený a zmítající se mladý člověk, upnul k víře. Bůh mu dával sílu zvládat vše, čemu byl vystaven. Nebylo jediné bohoslužby, kterou by vynechal. Často o své víře a pocitech, které prožíval, mluvil s farářem, který sem do Sklářů docházel. Vlastně to nebyl farář, jen starší muž, který jim v kostele předčítal Písmo svaté. To ale nebylo důležité. Hlavně že tu byl.

A pak jednoho dne přišel Vojtěch Tomeček, přímo uprostřed jejich čtení. Z kostela je vyhnal a nechal ve svatostánku zřídit sklad obilí.

„To by se vám tak hodilo, svině pánbíčkářský, scházet se tady a pomlouvat!“ zařval a zamkl jim dveře přímo před očima.

Od té chvíle už Jakubovi nezbylo vůbec nic. A tak se zcela uzavřel do sebe. Chodil do fabriky, kde jako tělo bez duše vykonával vše, co mu poručili. Snášel ponižování i občasné bití od starších chlapů, kteří mu předhazovali, že je z rodiny kriminálníka. Zvykl si na všudypřítomnou hrubost a hloupost. Zvykl si, ale nesmířil se. Všechny ty nepříjemnosti prostě vytěsnil ze svého života.

Obrnil se. Nikoho a ničeho si nevšímal. Z práce šel vždy rovnou domů, zamkl se ve svém pokoji a tam dělal bůhvíco. Nikomu se nesvěřoval, s nikým se nebavil, dokonce ani děvčata jej nezajímala.

Když se ho sestra zeptala, zda jej něco netrápí, jen se na ni usmál, pohladil ji po rameni a šel si dál po svých. Stal se z něj samotář. A tak zatímco ženy dál pokračovaly ve svém rozhovoru a Vojtík se motal okolo nich, Jakub seděl jako vždy ve svém malém pokoji nahoře a nikdo o něm nevěděl.

„Tomeček měl kancelář samozřejmě zamčenou,“ popisovala Marie svou cestu na národní výbor. „Určitě zase od rána seděl v hospodě a rozdával rozumy!“ Odkládala umyté hrnky. „A tak jsem vyrazila za Janou Pokornou. Já naivní jsem si myslela, že alespoň tuhle ženskou zajímá, co se tady ve Sklářích děje!“ Marie zakroutila hlavou.

„Pozvala mě dál, ale nebyla ani trochu ráda, že mě vidí. To jsem moc dobře poznala!“

„A co jsi jí tedy vlastně pověděla?“ odložila Jarmila pletení a pobaveně tchyni pozorovala.

„Jen se usmívej!“ napomenula ji Marie, pohrozila prstem a pokračovala ve vyprávění. „Řekla jsem jí pravdu! Jak ten lump Rejman zasvinil půl vsi hnojem a pak se uklidil za náš dům, kde se hodlal celé dopoledne flákat!“ Marie se teď posadila naproti Jarmile. „A taky jsem jí v barvách vylíčila, jak se mnou ten holomek mluvil! Vždyť by to skoro mohl být můj vnuk!“ rozčílila se.

„A soudružka Pokorná ti na to pověděla co?“ zeptala se Jarmila s ironií v hlase.

„No to se teprve podrž!“ vykřikla její tchyně. „Namísto toho, aby si udělala mezi těmi svými nemehly pořádek, vyčetla mi, že je Rejman v ROH a že bych s ním neměla mluvit takovým tónem! Svatá prostoto, kam jsme to jen dopracovali!“ Marie spráskla ruce a nevěřícně zakroutila hlavou.

„Já jsem ti říkala, ať nikam nechodíš,“ připomněla jí Jarmila. „Kapři si sami rybník nevypustí…“

„Ale vždyť já vím,“ mávla Marie rukou. „Jsem už stará pitomá ženská! Jako bych je dávno neznala, celou tuhle bandu. Nakonec jsem se od ní nechala vyhodit jako nějaká uličnice.“

Jarmila tázavě zvedla obočí a dala tím najevo, že čeká, až jí tchyně dopoví zbytek příběhu.

„Povídám jí, proč já se vlastně rozčiluju,“ kmitala Marie dál po kuchyni. „Když máte svinčík všude okolo, proč by neměl být taky tady ve Sklářích…“

Jarmila se od srdce rozesmála. A smála se tak, až jí tekly slzy po tvářích.

„No jen se směj,“ pokárala ji naoko Marie. „Já jen doufám, že z toho zase nebudou nějaké oplétačky,“ povzdechla si. „Ještě aby to tak ublížilo Františkovi…“

„Toho se nebojím, to už by si snad nedovolili…“ odvětila Jarmila přesvědčivě.

Doba se teď překotně měnila. Po takových slovech, která pronesla Marie na národním výboru, by se před pár lety třásly strachy několik dní. A pokaždé, když by venku pod okny projelo auto, by nadskočily leknutím. Teď se však Jarmila obávala nanejvýš toho, že jim příště Tonda Rejman vysype hnůj přímo před domovní dveře. A to se dalo přežít.

„Já tedy tak klidná jako ty být nedovedu,“ odporovala Marie. „Tolik ujištění už jsem za poslední roky slyšela a pořád se nic nezměnilo!“ povzdechla si.

Měla svým způsobem pravdu. Vojtěch Tomeček byl sice starý nerudný chlap, věčně vysedával v hospodě, ale pořád byl předsedou místního národního výboru. A ve vsi se neudálo nic, o čem by nevěděl. Pořád měl také spoustu kontaktů a známostí. Vždyť ve funkcích byli stále ti samí, kteří poslali jejich Františka do kriminálu a kteří se neváhali zbavovat vlastních lidí.

Tak jako třeba Josefa Kadraby, Františkova dávného přítele. V nešťastném roce 1957 neprošel jako vlivný stranický funkcionář a předseda okresního národního výboru stranickou čistkou, byl ze strany vyloučen a poté přeřazen na podřadnou úřednickou práci. Na základě toho se s ním rozvedla žena, dcera jiného komunisty, který stejnou čistkou prošel. Josef Kadraba se odstěhoval z rodinné vily, kterou kdysi jeho tchán dostal po německém průmyslníkovi, a začal nový život jinde, v malém jednopokojovém bytě uprostřed zástavby cihlových domů. Ve Sklářích se od těch časů neukázal, přesto místní jeho osud dobře znali. Tady na horách se nic neutajilo.

„Nepožádáš o návštěvu u Františka?“ zeptala se teď Marie své snachy. „Dlouho jsi za ním nebyla…“ dodala a dala si záležet, aby její tón nezněl vyčítavě.

„Už jsem požádala,“ odpověděla Jarmila. „Před dvěma týdny jsem psala dopis,“ upřesnila a zvedla své unavené oči. Jak jen za poslední léta zestárla, neubránila se Marie při pohledu na ni.

Jarmila měla od přírody podsaditou postavu s výraznými boky a širokými rameny. Za poslední léta trochu přibrala v pase a ramena nosila více svěšená dolů, na půvabu jí to však příliš neubralo. Byl to typ děvčete, kterému se odjakživa říkalo „krev a mlíko“.

V jejích kaštanových vlasech se před časem začaly objevovat první pramínky šedé barvy, které potvrzovaly, že čas běží neúprosně každému, Jarmilu Smolíkovou nevyjímaje. Daleko více než barva vlasů však skutečný věk prozrazovala Jarmilina tvář.

Právě strhané rysy v jejím obličeji a viditelné kruhy pod očima ukazovaly, jak těžké časy v poledních letech prožívá. Vrásčité ruce plné mozolů pro změnu dávaly tušit fyzickou námahu, jakou jejich majitelka den za dnem podstupuje. Jarmila si ale přesto nikdy nestěžovala. Její maminka jí kdysi říkávala, že žít se musí, ať se svět okolo točí jakýmkoli směrem. A Jarmila se tím beze zbytku řídila. Dveře od kuchyně se zničehonic prudce rozlétly a do místnosti vlétl Vojtíšek. Setřel si pot z uříceného čela a hltavě vypil sklenici vody, kterou mu podala babička.

„Mami, kdy už konečně přijde ten Luboš?“ neposedně přešlapoval. „Potřebuju mu ukázat, co jsem postavil z kamení vzadu za domem…“

Než se však dočkal matčiny odpovědi, otočil se na patě a zase rychle vyběhl ven.

„Kdo bude zavírat dveře?“ zavolala za ním babička.

„Luboš přijde spravit tašky na střeše,“ vysvětlila Jarmila se sklopeným zrakem.

„To je hodný,“ konstatovala Marie lakonicky. Na snachu se však nepodívala.

Luboš Horváth se do Sklářů přistěhoval před čtyřmi lety. Přišel se dvěma poloprázdnými kufry a osmiletým synem Borisem, o kterého se poté, co mu zemřela žena, staral sám. Luboš byl chlap jako hora, statný a ramenatý, vzorně o syna pečoval, do hospody téměř nechodil a v práci příkladně plnil své povinnosti. Byl to zádumčivý typ, introvert, ze kterého aby člověk vypáčil větu. Hodný člověk, žijící převážně v ústraní.

Po příchodu obou Horváthů do Sklářů se nejprve skamarádili chlapci. Boris byl sice o tři roky starší než Smolíkovic Vojtěch, oba však chodili do stejné školy a ve volném čase si spolu rádi hráli. Díky chlapcům se poznali také Jarmila a Luboš. Ona mu občas něco navařila, on jí pro změnu pomohl tu a tam vyspravit, co bylo zrovna třeba na domě. Jarmila se při setkání snažila pokaždé zapříst hovor, zatímco Luboš jen mlčel a přikyvoval. I tak se z nich po čase stali přátelé.

Luboš věděl, že na rozdíl od něho není Jarmila svobodná. Měla manžela. A to, že tu teď zrovna nebyl, neznamenalo, že neexistoval. Přesto si ten tichý, poctivý chlap začal po čase na Jarmilu tajně myslet. A ona to záhy poznala. Uvažovat podobně jako on však neuměla. Pro Jarmilu byla vždy v životě na prvním místě povinnost. A ona tu svou vůči Františkovi beze zbytku ctila a plnila. Luboš se dál snažil, občas byl milý a občas se mu Jarmila raději vyhnula. Většinou tehdy, když přišel dopis od Františka nebo když se vrátila z návštěvy toho strašného místa, kde byl její muž vězněn. V takových chvílích byla doopravdy zoufalá. Proplakala mnoho bezesných nocí. Nepřála si, aby se ji právě Luboš snažil v jejím smutku utěšit. Vždyť on jejího Františka ani neznal.

Navzdory tomu, že se vždy chovala čestně a nikdy nezavdala svým chováním důvod k jakékoli pochybnosti, a přestože měla čisté svědomí, před svou tchyní se cítila provinile. Snad proto, jak neomylně se Marie vyznala v lidech. Jarmila dobře znala to její vnitřní oko, kterým jako by každému pohlédla hluboko do duše. Jestli mohl někdo tušit, jak těžký vnitřní zápas Jarmila Smolíková svádí, jestli mohl kdokoli rozpoznat sympatie, které k Lubošovi chovala, byla to právě Marie.

„Mně se omlouvat nemusíš, Jarčo,“ podívala se teď na snachu Marie. „Kdyby k nám Luboš občas nezašel, dávno by nám to tady spadlo na hlavu,“ rozhlédla se kolem.

„Když já…“ povzdechla si Jarmila. „Nechci, aby sis myslela…“

„Já si nic nemyslím,“ přerušila ji Marie.

„Ale ty věčné řeči, co se po vsi vedou…“ Jarmila konečně vyslovila to, co ji dlouho trápilo. „Chci, abys věděla, že nic z toho není pravda.“

„Lidi jsou zlí, protože jsou nešťastní,“ posadila se Marie ke stolu. „Z těch řečí si už dávno nic nedělám. Ale z jedné věci mám těžké spaní,“ zadívala se z okna.

Jarmila mlčela a čekala, až jí Marie sama sdělí, co má na srdci. Ta se nenechala dlouze pobízet.

„Mám strach, že ten náš kluk má Luboše raději než vlastního tátu,“ dodala smutně.

Na to nebylo co odpovědět. Domněnka, kterou Marie právě vyslovila, byla pravdivá. Vojta svého vlastního tatínka téměř neznal. Přestože se Jarmila s Marií snažily před chlapcem o Františkovi hezky mluvit a celou rodinnou situaci mu stále dokola vysvětlovat, chlapec vyrůstal bez něj. Když šel spát, tatínek u něho nebyl, aby mu četl knížky. Nechodil s ním po lese, neošetřoval mu rozbité koleno, když se Vojta poprvé zřítil ze stromu, nevedl ho první den do školy ani jej nenaučil vyřezávat píšťalu ze dřeva. Marie s Jarmilou mu mohly povídat cokoliv, ale na tom, že na rozdíl od ostatních dětí vyrůstá bez otce, nic nezměnily.

Vojta si přesto svůj mužský vzor našel. To, co mu nemohl dát František, vynahrazoval chlapci strejda Luboš. Právě tak mu říkal. Strejda.

S ním a jeho synem Borisem prožíval Vojtěch Smolík vše, co dopívající chlapec na vsi potřebuje, aby byl šťastný. Společně chodili na procházky do lesa, kopali do míče na louce za domem, Luboš bral oba chlapce do dílny, kde je učil pracovat s nářadím všeho druhu, a čas od času si společně zašli k rybníku nedaleko Brodu. Právě tam naučil strejda Luboš Vojtěcha plavat.

„Mami, mami, já umím plavat, Luboš mě naučil plavat!“ křičel tehdy Vojta a oči mu zářily jako hvězdy.

Jarmila se usmála, ale v hloubi duše ji bodlo pomyšlení, že se jednoho dne František vrátí a celá věc bude ještě složitější než právě teď.

2. LISTOPADU 1959, LÁGR 

Na zdech Řetízkárny se odrážely plouživé pohyby nahrbených postav, uprostřed holých zdí bylo slyšet hluboké oddechování desítek nemocných plic a také zvuk řetězů. Kov otírající se o jiný kov. Tam a zase zpátky. Stáhnout dolů, sundat z háku a znovu vytáhnout. Kolikrát jen to každý ze zdejších muklů musel za dobu svého věznění provést? Znovu a znovu, pokaždé stejně.

Právě zde, v tomto místě, kde věčně cinkaly řetězy, byla hranice mezi životem pod a nad zemí. Na Řetízkárně, jak baráku říkali vězni i dozorci, se chlapi převlékali, než slezli dolů dobývat uranovou rudu. A právě tady také jejich směna končila ve chvíli, kdy je v té nesnesitelně těžké práci vystřídali jejich souputníci. Jedni vylezli, špinaví a unavení se ploužili ven, druzí sundali z háků své studené pracovní oblečení, aby se pustili do plnění plánu. Den za dnem. Měsíc po měsíci. Rok za rokem. Tohle byl koloběh zdejšího tábora.

Střídání mrtvol, napadlo Františka, když se teď rozhlédl kolem sebe. Co jiného než mrtvoly byli všichni ti muži kolem? Hubené postavy, nepřítomné pohledy, šedá kůže a prázdné duše. Ne, takhle živí lidé nemohli vypadat.

Posadil se na nepohodlnou dřevěnou lavici a zase se otřásl zimou. Ani nedokázal spočítat pokolikáté už. Pomalu se začal soukat z rukávu pracovního kabátu a při každém pohybu jej prudce píchlo na hrudi. Z těch, kteří se tu právě míjeli, patřil do skupiny šťastnějších. Měl po směně. Skončilo dvanáct nekonečných hodin v černém, vlhkém a studeném tunelu, půlden, kdy ohnutý a po kotníky ve vodě tahal těžké balvany, namáhavě přikládal sbíječku ke skále a spolu s ostatními dřel jako mezek, aby splnil nesplnitelnou normu, kterou mu soudruzi předepsali odkudsi od stolu.

Stanovený úkol jim nedávno znovu navýšili. Soudruzi zavírali jeden lágr za druhým a chybějící množství uranu požadovali dodávat od těch, kteří tu na otrockou práci stále ještě zbývali. Ale jak často opakoval doktor Pospíšil, z jalové krávy se tele nevymámí. A ani nevymlátí, pomyslel si František a prohlédl si modřinu na předloktí, pozůstatek nedávného setkání s opilým dozorcem.

Zvedl hlavu a rozhlédl se po prostoru. Před očima se mu promítal němý film, v němž hrály dva druhy postav. Zpomalené a zrychlené. Jedni spěchali, aby byli včas na sčítání, než je pošlou do podzemí. Druzí už měli tuhle ponižující proceduru za sebou, a tak se teď loudali a vlekli, aby zabili čas. Nic už na ně dnes nečekalo. Jen trocha špatného jídla a tvrdá postel na promrzlé ubikaci. František nevěděl, co je tady vlastně horší. Zda šílená dřina během směny nebo nekonečně se vlekoucí zbytek dne. Bylo to zkrátka peklo.

Ať už ale spěchali či se líně vlekli, všichni svorně mlčeli. Nikdo neřekl ani slovo. Jediným zvukem, který se vysokou kamennou stavbou linul, byl cinkot řetězů a řetízků. Třely se o sebe, jak jimi tahali hák nahoru a dolů. Na háku měli zavěšené oblečení a pár osobních věcí, zkrátka vše, co zůstávalo tady na povrchu, když muklové fárali pod zem. Tenhle zvuk, to věčné cinkání, tady František poslouchal už pěknou řádku let. Kolikrát už jsem asi tenhle hák vytáhl nahoru a zase spustil dolů, napadlo ho. Tam a zase zpátky, pořád dokola, za zvuku monotónního cinkání.

V té monotónnosti byl řád. A řád dodával vězňům mentální sílu přežít krutosti, těžkosti a nelidské zacházení. František nebyl výjimkou. Měl ten cinkavý zvuk vlastně rád. Protože slyšet jej znamenalo být stále naživu. Znovu se rozhlédl po Řetízkárně a vstal, aby stáhl hák se svými věcmi.

Vzal do ruky řetěz, zabral a zahnutý kus kovu na konci se dal do pohybu. Pomalu klesal, a když byl v polovině své cesty, rozezněl se kdesi venku za zdí ten nejhorší a nejobávanější zvuk, jaký mohli vězni v táboře zaslechnout. Přerušované houkání, které pronikalo zdmi budov, ústím šachty, dunělo pod nohama a rozléhalo se nad hlavami. Bylo zkrátka všude, i nad okolními lesy se vznášelo. Siréna hlásící poplach.

Františkovi, který zůstal stát jako opařený, bezděky vypadl řetěz z ruky. Také všichni ostatní v Řetízkárně se v té chvíli strnule zastavili na místě, kde se právě nacházeli. Jedni se tvářili, jako by je snad kdosi praštil po hlavě palicí, jiní nervózně těkali očima kolem sebe, zmateně se rozhlíželi a čekali na jakýkoli signál, který by jim ozřejmil, co se venku děje. V hloubi duše to však každý z mužů tušil. Jen si to nechtěli přiznat. Tenhle zvuk znamenal téměř pokaždé totéž.

Teď už bylo slyšet štěkat psy, nezvratný důkaz, že jejich tušení bylo správné. Hned poté se ozval křik, hlasité povely dozorců pronikající až sem, do Řetízkárny. Rozletěly se dveře, dovnitř vpadlo komando prvních dozorců a v té chvíli jako by se panika a strach zhmotnily a obtěžkaly Františka i jeho okolostojící spoluvězně fyzickou bolestí. Žádný z mužů se neodvážil cokoli říct, jen některým z hrdel unikly vzdechy zoufalství.

„Nikdo se ani nehne, vy šmejdi!“ zařval malý podsaditý dozorce s očima posazenýma daleko od sebe. Sršel z něho nepředstavitelný hněv. „Tohle si, kurva, odskáčete!“ vyjekl a od úst mu odlétly sliny.

Teď už bylo jasné, co se v táboře událo. Někdo z vězňů se pokusil o útěk a podle reakce táborové posádky se mu to snad i zdařilo. Alespoň prozatím.

Všichni chlapi v Řetízkárně dál stáli na svých místech a koutkem oka pozorovali, zda jsou přítomni všichni z jejich cimry. Bylo nadmíru jasné, že si tuhle věc odskáče úplně každý. Ale na ty, kteří s útěkáři obývali společný prostor, čekalo ještě větší peklo než na ostatní. Minimálně mnohahodinové výslechy, kdy se dozorci pomocí bití, mučení a ponižování přesvědčí, zda o útěku svých spolubydlících věděl ještě někdo další.

Také František rychle vyhledal své souputníky pohledem. Naštěstí tam byli. Celá parta. Doktor Pospíšil, Karel Zahrádka, Jan Pivoňka i Prokop Rubáš. František nevěděl, zda se mu to jen nezdá, měl ale pocit, že také ostatním se ulevilo, když se navzájem setkali pohledy.

Byl to pokus o útěk, začali si mezi sebou špitat vězni. Víc toho zatím nevěděli. Ani to, zda se na cestu na svobodu vydal někdo z těch, kteří se právě chystali na směnu, nebo se někdo ztratil přímo ze šichty, která před chvílí skončila.

„Ani se nehněte, kurva práce!“ zařval jeden z dozorců na dva muže, kteří se k sobě naklonili, aby si cosi sdělili. „Stát a mlčet, nebo to do vás napráším!“ otočil jejich směrem hlaveň zbraně.

Oba jej okamžitě uposlechli. Nepochybovali, že se skutečně nacházejí v ohrožení života.

Stáli tam pak všichni v napjatém očekávání, obklíčeni lezavou zimou, každý tak, jak zrovna byl v době, kdy začala zlověstně houkat siréna. Někdo měl na sobě mokré hadry, ve kterých fáral, jiný byl již převlečen do šatů, v nichž se pohyboval uvnitř lágru. Bylo zde také pár takových, kteří na sobě neměli téměř nic. Když do Řetízkárny vtrhlo komando dozorců, musel každý zůstat stát v pozoru a bez hnutí mlčet.

Řetězy a háky už dávno necinkaly, ztichlou budovou se nerozléhaly žádné hlasy, bylo tu hrozivé ticho. Jediné zvuky přicházely zvenku. Štěkot psů, chvíli blízký, jindy vzdálený, hlasy dozorců překřikující jeden druhého a také vítr. Ten s každou další minutou sílil a mohutně se opíral do zdí potemnělé budovy.

A pak se hrozivé ticho uvnitř Řetízkárny rozplynulo. Dveře se prudce rozletěly a dovnitř napochodoval jeden z nejobávanějších dozorců zdejšího lágru, Bohuslav Koch, zvaný svými kolegy familiárně Bohoušek. Už jen vyslovení toho jména nahánělo většině osazenstva tábora strach.

„Všichni ven!“ zaburácel.

Nikdo se ani nepohnul. Každý byl strnulý strachem a dlouhým stáním.

„Neslyšeli jste, co říkám?!“ zařval znovu Bohoušek a prudce strčil do vězně, který stál nejblíž. Muž se s heknutím svalil na zem. Teprve teď jako by se ostatní probudili z letargie.

„Padejte, padejte!“ řvali dozorci jeden přes druhého a strkali mukly ke dveřím. „Rychle, rychle, seřadit a na plac!“ létal jim nad hlavami jeden pokyn za druhým.

Na travnatém plácku mezi dřevěnými baráky se postupně řadili všichni obyvatelé tábora do předepsané formace. Foukal vítr, všude okolo pořád štěkali psi, siréna každou chvíli houkala, snad aby zburcovala lidi v širokém okolí. Pár z těch, kteří se odsud pokusili v posledních letech utéct, bylo totiž dopadeno na udání lidí z města ležícího dole v údolí. Na place panoval zmatek a chaos. Formaci vězňů obestoupili ze všech stran dozorci. Na první pohled bylo těžké říct, koho tu vlastně bylo víc. Na hlavy všech se začal snášet sníh.

„To nám ještě scházelo,“ procedil kdosi za Františkem mezi zuby.

„Hlavně aby to brzy skončilo, nebo tady zmrzneme,“ dodal další. Jeho přání se nevyplnilo.

Nechali je dál trpět na mrazu, nehleděli na to, že jim na hlavy čím dál hustěji sněží, nehleděli totiž vůbec na nic. Muklové stáli obklíčeni svými vězniteli deset minut, půl hodiny, hodinu, pak již celé dvě hodiny… Čas dávno přestali vnímat. Byla jim strašlivá zima, přesto se však nikdo z nich skoro nehnul. Svíral je strach. A všude kolem pořád štěkali psi, které střídavě přehlušovala siréna a tlumené výkřiky pátrajících lidí kdesi za plotem tábora.

František pohlédl k nebi, odkud se hustě sypaly velké sněhové vločky. Na chvíli mu ten výjev připadal krásný. Přestal myslet na svět okolo sebe a přenesl se v myšlenkách kamsi do dáli, přes kopce. Do Sklářů, do kuchyně jejich domu, za svojí rodinou. Vzpomněl si, jak kdysi, před dávnými lety, miloval zimu a těšil se na první sníh.

Nedostal šanci prožít tam v dáli, ve svých horách, víc než pět zim. Přesto si navždy vryl do paměti ten pocit, kdy se nad Vlčím hřbetem poprvé roztrhl těžký černý mrak a zasypal Skláře bílou peřinou. Bývalo to brzy, nejčastěji v první polovině listopadu. Ten večer František pokaždé vyběhl z domu, šplhal nahoru po louce, stíral si z čela sněhové vločky podobné těm, které teď zasypávaly jejich lágr, a byl šťastný. Vzpomněl si na to a uvědomil si, že zimní období začal nenávidět až tady, v tom temném kraji plném děr v zemi a ostnatých drátů. Vzali mu tady úplně všechno, i radost z obyčejných okamžiků lidského štěstí. Ale tu vzpomínku, která se mu právě honila hlavou, mu vzít nedokázali.

Náhle se psi v dálce rozštěkali zvlášť urputně, hlasy zesílily a muži stojící na place sebou trhli. Také přítomní dozorci po sobě začali nervózně pokukovat.

„Chudáci kluci,“ špitl Bedřich Pospíšil.

A stáli tam skutečně dlouho.